Постанова
Іменем України
 
17 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 159/2763/17
провадження № 61-41926св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача - ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2018 року у складі судді Бойчука П. Ю. та постанову Апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2018 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Карпук А. К., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що з 1997 року позивач з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, а з 25 грудня 2003 року у зареєстрованому шлюбі. 
Позивач вказував, що в період шлюбу за спільні кошти, сторонами було придбано житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 , для спільного проживання у ньому. Вказаний будинок на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2007 року № 151 посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Олєйніковою О. В. було зареєстровано за відповідачем. 
Перебуваючи у шлюбі позивач займався підприємницькою діяльністю, часто їздив за кордон, оплачував та контролював будівельні роботи, проведення яких потребував придбаний будинок та не мав фізично можливості займатися оформленням документації, тоді як дружина мала більше вільного часу та постійно знаходилася вдома. Будучи зареєстрованими у вказаному будинку сторони разом проживали однією сім`єю та спільними зусиллями його утримували. 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12 жовтня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. 
Просив суд визнати, що житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , набутий ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як подружжям під час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного будинку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2018 року позов задоволено.
Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до статей 60, 61 СК України, доведеним є той факт, що житловий АДРЕСА_1 був придбаний подружжям під час шлюбу, отже є їх спільною сумісною власністю та відповідно до статті 70 СК України підлягає поділу, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 його частину.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване та відсутні підстави для його скасування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 у касаційній скарзі просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що відсутні докази того, що спірний будинок було придбано за спільні кошти, докази доходів позивача; твердження позивача про вкладення коштів в поліпшення та покращення майна є безпідставними, а навпаки відповідач здійснювала комунальні платежі та інші платежі для утримання будинку.
У жовтні 2018 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 грудня 2003 року зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 11(свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 16 березня 2011 року).
Від спільного подружнього життя у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4 .
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а. с. 8), вбачається, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_2 . Право власності зареєстровано 27 січня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу від 05 липня 2007 року № 151 посвідченого приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Олєйніковою О. В. (а. с. 30).
Відповідно до нотаріально посвідчено заяви від 02 липня 2007 року ОСОБА_1 дав згоду на купівлю за спільні кошти та укладення договору купівлі-продажу будинку його дружиною ОСОБА_2 , що розташований в  АДРЕСА_1 (а. с. 31).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Згідно з статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
За статтями 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Встановивши, що відповідач, заперечуючи належність спірного будинку сторонам на праві спільної сумісної власності, не надала суду належних, допустимих та достовірних письмових доказів про те, що будинок є її особистою власністю, тобто презумпцію права спільної сумісної власності майна колишнього подружжя відповідачем не спростовано, що є її процесуальним обов`язком, а в письмовій заяві позивача ОСОБА_1 він надає свою згоду на укладання договору купівлі-продажу спірного житлового будинку за спільні кошти подружжя його дружині відповідачу, суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що будинок належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому частки у них є рівними та позивачу належить 1/2 частина спірного будинку.
Доводи касаційної скарги про те, що відсутні докази того, що спірний будинок було придбано за спільні кошти, докази доходів позивача; твердження позивача про вкладення коштів в поліпшення та покращення майна є безпідставними, а навпаки відповідач здійснювала комунальні платежі та інші платежі для утримання будинку, висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України. 
При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. М. Сімоненко