22-ц/804/484/20 
                                                                                263/16570/18 

                                                                  П О С Т А Н О В А
                                                       ІМЕНЕМ                  УКРАЇНИ                                        
     „21"  січня  2020 року                                                  місто Маріуполь  Донецької  області 
Єдиний унікальний номер 263/16570/18
Номер провадження 22-ц/804/484/20
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М.,  Ткаченко Т.Б.
за участю секретаря: Єфремової О.В. 
учасники справи :  
позивач - ОСОБА_1 
відповідач -  АТ КБ «ПриватБанк»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 листопада 2019 року головуючого судді Кияна Д.В. із складанням повного тексту судового рішення 29 листопада 2019 року по цивільній справі  про визнання недійсними додаткової угоди,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 , від імені якої діє  ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просила визнати недійсними :  додаткову угоду № 1 від 21 червня 2012 року  та додаткову угоду № 1від 18 липня 2014 року до кредитного договору № MR 14GK 11940005 від 04 березня 2008 року , які укладені між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .
Позов мотивовано тим, що 04 березня 2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № MR 14GK 11940005, згідно умов якого банком надані ОСОБА_1 кредитні кошти на строк з 04 березня 2008 року по 04 березня  2028 року у розмірі 37 038 доларів США, із яких 30 500 доларів США на придбання нерухомості, 6 538 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 349,83 долара США згідно графіка погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору). При порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочення, але не менше 1 грн. (п. 8.1, 8.4). 21 червня 2012 року та 18 липня  2014 року між АТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_1 укладені додаткові угоди.  Представники відповідача, з моменту укладення додаткових угод № 1 від 21 червня 2012 року та   № 1 від 18 липня 2014 року до кредитного договору № MR 14GK 11940005 і до теперішнього часу не надали детальний розрахунок пені у розмірі 2 663,80 доларів США  ( станом на 21 червня 2012 року ) і  у  розмірі 3240,23 доларів США  (станом на 18 липня 2014 року). Зазначені нарахування пені не відповідають умовам нарахування пені, які визначені п. 8.4 кредитного договору № MR 14GK 11940005 від 04 березня 2008 року , що в свою чергу свідчить про порушення вимог ст. 1 Закону України " Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" . Посилаючись  на викладені обставини , на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, п. 11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» , додаткові угоди № 1 від 21 червня 2012 року  та  № 1 від 18 липня  2014 року до кредитного договору № MR 14GK 11940005  підлягають визнанню судом недійсними.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними додаткової угоди № 1 від 21 червня  2012 року, додаткової угоди № 1 від 18 липня 2014 року  до кредитного договору № MR 14GK 11940005, укладені між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги,  зазначає, що судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки п. 8.4 кредитного договору № MR  14СК 11940005 від 04 березня 2008 року визначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн. Тобто,  незважаючи на надання кредиту позивачу у доларах США, умовами укладеного договору визначена валюта, у якій здійснюється нарахування пені - гривня. Тому, відповідач саме в односторонньому порядку змінив умови договору на підставах, не зазначених у договорі - валюту, у якій здійснюється нарахування пені при порушені позичальником зобов`язань із погашення кредиту, аналогічний висновок Верховного Суду міститься у постанові від 07 лютого  2018 року по справі № 175/1543/16-ц. Крім того, зазначає, що висновок суду, про те, що позивачем та його представником не надано жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що додаткові угоди до кредитного договору містять положення, які були б несправедливими для позивача чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду як позичальника, є помилковим, оскільки до позовної заяви додавалась відповідь АТ КБ "ПриватБанк" № 335826-ВБ від 09 жовтня 2018 року, згідно якої надати суду окремий детальний розрахунок заборгованості по пені не виявляється можливим з технічних причин. Лише 03 квітня 2019 року у відповідача з`явилась можливість надати такий розрахунок. Однак, надані виписка і розрахунок пені мають протиріччя між собою, про що ним зазначалось у письмових поясненнях від 22 травня 2019 року. До того ж, зазначені документи не відповідають вимогам норм «Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках», затвердженої Постановою Правління НБУ № 481 від 27.12.2007 року, «Інструкції з бухгалтерського обліку операцій із фінансовими інструментами в банках України», затвердженої постановою Правління НБУ № 14 від 21.02.2018 року , п. п. 6, 14. 15. 41. 42. 59. 61. 83 Постанови Правління НБУ № 75 від 04.07.2018 року  «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України» і ніяким чином не підтверджують, як обґрунтовані підстави для нарахування пені станом на 21 червня 2012 року і на 18 липня 2014 року. Також вказані документи не підтверджують факт списання нарахованої пені станом на 21 червня 2012 року у розмірі 2663,80 доларів США  і станом на 18 липня 2014 року у розмірі 3240,23 долара США , про що  також ним зазначалось у письмових поясненнях від 12 вересня 2019 року.
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги . 
У судовому засіданні апеляційного суду представник  АТ КБ «ПриватБанк» Малервейн М.С. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення. 
         Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав. 
           Відповідно до ч.ч. 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
          Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
          Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
         Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
         Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав, передбачених ст.215 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання недійсними  додаткової угоди № 1 від 21 червня 2012 року, додаткової угоди № 1 від 18 липня 2014 року  до кредитного договору № MR 14GK 11940005,які укладені  між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 . 
          Апеляційний суд  погоджується з таким висновком  суду,  з огляду на наступне.
           Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
         За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
        Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
       Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
     При цьому,в порядку цивільного судочинства,виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
       Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
       Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
       Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
       Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до кредитного договору №  MR14GK11940005 від 04 березня 2008 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» надані ОСОБА_1 кредитні кошти на строк з 04 березня 2008 року  по 04 березня  2028 року  у розмірі 37 038 доларів США, із яких 30 500 доларів США на придбання нерухомості, 6538 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 349,83 долара США згідно графіка погашення кредиту (додаток 2 до кредитного договору). При порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.
Згідно з п. 1.1 додаткової угоди № 1 від 21 червня 2012 року  до кредитного договору №  MR14GK11940005 сума заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання додаткової угоди зменшена на 2 663,80 грн., а саме: відсотки у розмірі 2 170,31 грн., комісія у розмірі 66,79 грн., пеня у розмірі 426,70 доларів США.
Відповідно до додаткової угоди  № 1 від 18 липня 2014 року  сторони дійшли згоди про зменшення заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання додаткової угоди, на 3240,23 доларів США, а саме: відсотки у розмірі 0,57 доларів США, комісії у розмірі 0,00 доларів США, пеня у розмірі 3 239,66 доларів США.
Згідно з випискою по рахунку ОСОБА_1 , залишок  по тілу кредиту на кінець періоду складав 12 102,95 доларів США.
За змістом розрахунку пені з урахуванням поточної заборгованості, проведеного представником позивача, встановлено відсутність нарахування пені у виписці банку у розмірі 2230,08 доларів США та 3239,66 доларів США.
             Із матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2018 року ОСОБА_1 пред`явила  позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання  додаткових угод  № 1 від 21 червня 2012 року та  № 1 від 18 липня 2014 року до кредитного договору  недійсними, посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів» та ст.215 ЦК України.
Відповідно до ст.ст.215-235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.
Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач  зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.
Так, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу
Відповідно до п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ст.ст.215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, ст.ст.18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».
Вимоги  позивача та його представника про невідповідність нарахування пені відповідачем умовам, визначеним у п. 8.4 кредитного договору №  MR14GK11940005 від 04 березня 2008 року, що свідчить про порушення вимог ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, п.11 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та положень додаткових угод до зазначеного кредитного договору є несправедливими та створюють істотний дисбаланс прав та інтересів на шкоду ОСОБА_1 як споживача, суд вважав   недоведеними .
Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в постановах № 6-40цс13 від 11.09.2013 року, № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року та №6-330цс16 від 08.06.2016 року, кредитор вправі пропонувати умови, які не суперечать закону та без виконання яких не вважає за можливе надання кредиту, позичальник, який ініціював укладання договору, добровільно на такі умови і виправдані у спірних правовідносинах певні обмеження, пов`язані із користуванням своїм майном, погодився і виконував їх тривалий час. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно ознак порушення умовами договору принципу добросовісності, створення ними істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та заподіяння цими умовами шкоди споживачеві.
Судом встановлено,що при укладенні додаткових угод до кредитного договору №  MR14GK11940005 від 04 березня  2008 року як правочинів , про свідоме волевиявлення обох учасників правочину з необхідним обсягом цивільної дієздатності, яке відповідало внутрішній волі сторін та спрямовування правочинів на настання тих наслідків, що передбачено вказаними правочинами, свідчать власні підписи сторін у додаткових угодах до кредитного договору. 
Окрім того, позивачем та його представником не надано жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що додаткові угоди до кредитного договору містять положення, які були б несправедливими для позивача чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду  позичальника. 
За даних обставин, всі наведені представником позивача твердження з даного приводу розцінені судом  як спосіб захисту інтересів його довірителя від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Тому, суд дійшов  до висновку про відсутність дій з боку відповідача, які б свідчили про включення до додаткових угод  завідомо несправедливих умов.Не становлять підставу недійсності додаткових угод до кредитного договору посилання представника позивача на невідповідність розрахунку пені, проведеного відповідачем до розрахунку, який зроблений представником позивача, оскільки такі посилання позивача стосуються правильності розрахунку заборгованості, а не дійсності правочину, на підставі якого виникли правовідносини між сторонами.
          Відповідно до ст.204  ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
            Враховуючи, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди за істотними умовами які викладені також в додаткових угодах, то такий правочин згідно з вимогами ст.204 ЦК України створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим ці  угоди до кредитного договору , згідно зі ст.629 ЦК України  є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ними відповідно до приписів ст.526 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов  договору.
           Отже, проаналізувавши підстави звернення до суду, норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваних  позивачем додаткових угод до кредитного договору ,суд дійшов висновку ,що зазначені представником обставини  не є підставами для визнання недійсними додаткових угод до  кредитного договору.
        За змістом статей 11,18  Закону України  «Про захист  прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент укладення оскаржуваних додаткових угод до кредитного договору ) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, згідно з якими: 11) надання продавцю (виконавцю,виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах,не зазначених у договорі. 
        Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими.
         Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
         Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
        Закон України «Про захист  прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
          Таким чином, у випадку доведення порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, споживач може визнати несправедливими умови договору, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.
           Разом з цим, обґрунтовуючи відсутність підстав для застосування положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якими також мотивовано позов, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
           Отже, доводи апеляційної скарги щодо несправедливості умов додаткових угод до кредитного договору та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків та погіршення становища споживача, спростовуються змістом оскаржуваних угод до  договору та не узгоджуються з матеріалами справи.
         Також, обравши способом захисту своїх прав визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними, з підстав передбачених ст.215 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист  прав споживачів», позивач в силу положення ч.3 ст.12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
          Встановивши, що представник позивача  не довів підстав, передбачених ст.215 ЦК України, для визнання недійсними додаткової угоди № 1 від 21 червня 2012 року та  додаткової угоди № 1 від 18 липня 2014 року  до кредитного договору № MR 14GK 11940005, укладені  між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.
       Згідно із статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
         Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
         Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
      Пеня (штраф) є видами забезпечення зобов*язання з повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним,тому зазначені вимоги завжди є додатковими по відношенню до основних вимог.
      З огляду на зазначене,посилання в апеляційній скарзі на правовий  висновок Верховного Суду  від 07 лютого  2018 року по справі № 175/1543/16-ц не є слушним ,оскільки стосується застосування положення ч.5 ст.11,ч.ч.1,2,5,7 ст.18 Закону України « Про захист прав споживачів» про несправедливі умови в договорах,зокрема положення,згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором ,зокрема щодо сплати винагороди за резервування ресурсів .
          При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
         Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
        Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів у справі.
       Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375,381,382  ЦПК України, апеляційний суд -

                                                                   П О С Т А Н О В И В  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 29 листопада 2019 року - залишити без змін.
             Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти  днів з дня складення повного судового рішення.
             Повний текст постанови складений 27 січня 2020  року. 

            Судді: