ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/5993/18                                                              Суддя (судді) першої інстанції: Скочок Т.О.
                                                                                                   Суддя-доповідач: Губська Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді:                                        Губської Л.В., 
суддів:                                                            Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,
за участю секретаря:                                        Левченка А.В.,
представника позивача                              Васильчук С.С.,
представника відповідача                              Івахненка С.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом Товариства   з обмеженою відповідальністю «ОСНОВИ БЕЗПЕКИ» до Головного управління ДФС у м. Києві   про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСНОВИ БЕЗПЕКИ» звернулось до суду з даним позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 15 грудня 2017 року № 00009661402 про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість та застосування штрафних (фінансових) санкцій як безпідставне з огляду на те, що господарські операції позивача з контрагентами ТОВ «Діамікс», ТОВ    «Готліб ЛТД», ТОВ «Гранд Буд Групп», ТОВ «Брокбудкепітал», ПП    «Будівельник    БК», ТОВ «Баден Сервіс», ТОВ «Мін-Сі-Пам», ТОВ «Нью Білд Проджект», ТОВ «Еліт Будкапітал», ТОВ «Гант.ЮА» здійснювались на підставі належним чином оформлених первинних документів, які дають можливість встановити реальність здійснених господарських операцій та фактичне придбання товарів та виконання робіт (надання послуг), чим спростовується висновок податкового органу про порушення позивачем, як добросовісним платником ,положень податкового законодавства. 
Позивач вказує, що ним було визначено суму податкового кредиту в період отримання податкових накладних, при цьому, на момент складання податкових накладних названі контрагенти були зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, мали статус платника ПДВ, а також достатній об`єм правоздатності для укладання угод, що були предметом перевірки контролюючого органу. Відтак, враховуючи принцип індивідуальної відповідальності юридичної особи, позивач доводить протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено. Такий висновок судом зроблено на підставі аналізу первинних документів, які підтверджують наявність господарських операцій позивача, зокрема, щодо придбання товарів і послуг, які в подальшому були реалізовані останнім на виконання угод, укладених із первинними замовниками, у яких позивач виступав підрядником  та генпідрядником. На підставі змісту договорів, виписаних видаткових накладних, руху коштів суд дійшов до висновку, що позивачем в повному обсязі підтверджені та відображені рух активів у процесі здійснення господарських операцій.
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Свої доводи обґрунтовує безпідставністю формування позивачем податкових вигод з огляду на наявність ознак фіктивності у контрагентів позивача. В підтвердження цих обставин посилається на наявність вироків судів, якими було визнано посадових осіб контрагентів позивача ТОВ «Екодит», ТОВ «Баден Сервіс» та ТОВ «Мін-Сі-Пам» винними у скоєні кримінальних правопорушень за ст. 205-1 КК України. Окрім цього, вказує на наявність численних кримінальних проваджень щодо інших контрагентів позивача, про що свідчать сформовані облікові картки суб`єкта фіктивного підприємництва.
Також, контролюючий орган посилається на відсутність у ряді контрагентів матеріально-технічної і технологічної можливості здійснення наданих послуг, з огляду на відсутність трудового ресурсу та основних засобів на балансі підприємств.
Враховуючи наведене в сукупності, апелянт наголошує, що Товариством не підтверджено правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту та витрат первинними документами, що свідчить про правомірність спірного ППР. 
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі, та правильність рішення суду першої інстанції. 
В судовому засіданні представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав, наполягав на їх задоволенні, в той час, як представник позивача проти цього заперечував, просив судове рішення залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що в період з 12.03.2018 по 16.03.2018 посадовими особами відповідача було проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Основи безпеки» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 25.03.2014 по 31.12.2016, за результатом якої складено акт від 24.11.2017 № 496/26-15-14-02-03/39147891.
Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем норм п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, що полягає у заниженні ТОВ «Основи безпеки» податку на додану вартість, що підлягає сплаті до державного бюджету за періоди листопад-грудень 2014 року, січень - грудень 2015 року, всього на загальну суму 200 071 грн.
Такі висновки відповідача ґрунтуються на тому, що операції, оформлені між позивачем та ТОВ «Діамікс», ТОВ    «Готліб ЛТД», ТОВ «Гранд Буд Групп», ТОВ «Брокбудкепітал», ПП    «Будівельник    БК», ТОВ «Баден Сервіс», ТОВ «Мін-Сі-Пам», ТОВ «Нью Білд Проджект», ТОВ «Еліт Будкапітал», ТОВ «Гант.ЮА», не мали реального характеру.
На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 15 грудня 2017 року № 00009661402, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 300  107, 00 грн, у тому числі за податковими зобов`язаннями 200  071, 00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями 100  036, 00 грн.
Не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів перед судом, що відносини позивача з наведеними контрагентами мали фіктивний характер, а надані позивачем докази на підтвердження реального характеру здійснених операцій оформлені належним чином та повною мірою доводять рух активів між суб`єктами господарювання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України  (далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Дані положення врегульовані частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Отже, будь-які документи, в тому числі договори, податкові накладні, рахунки тощо, мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України.
Так, згідно з підпунктом 14.1.27 пунктом 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Згідно пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших встановлених документів.
Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (підпункт 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України,).
Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до статті 201.10 Податкового Кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість є правомірними за умови реального виконання господарської операції та наявності належним чином оформлених первинних документів, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.
При цьому, при оцінці податкових наслідків господарських операцій адміністративний суд не повинен обмежуватися встановленням лише формальних умов застосування платником податкових норм шляхом подання первинних документів, що за формою та змістом відповідають законодавчим вимогам, а з урахуванням доводів податкового органу має дослідити фактичні правовідносини учасників поставок, перевірити дійсний рух активів у процесі виконання операцій та встановити зв`язок складених первинних документів з реальними фактами господарської діяльності.
Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Слід зазначити, що обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту та витрат первинними документами покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), оскільки саме він виступає суб`єктом, який використовує при обчисленні кінцевої суми податку, що підлягає сплаті до бюджету, суму податкового кредиту з податку на додану вартість, визначену постачальником, та зменшує оподатковуваний доход на вартість товарів (робіт, послуг), визначену продавцем.
Подані платником документи повинні достовірно підтверджувати реальність господарських операцій та інші обставини, з якими законодавець пов`язує право платника на податкову вигоду.
Податкова вигода може бути визнана необґрунтованою, зокрема, у випадках, якщо для цілей оподаткування операції обліковані не у відповідності з їх дійсним економічним змістом або враховані операції, що не обумовлені розумними економічними або іншими причинами (цілями ділового характеру).
Так, у період, що був предметом перевірки, спірні показники податкової звітності ТОВ «Основи Безпеки» сформовані ним на підставі господарських операцій з ТОВ «Діамікс», ТОВ «Готліб ЛТД», ТОВ «Гранд Буд Групп», ТОВ «Брокбудкепітал», ПП «Будівельник БК», ТОВ «Баден Сервіс», ТОВ «Мін-Сі-Пам», ТОВ «Еліт Будкапітал», ТОВ «Гант. ЮА», ТОВ «Нью Білд Проджект».
Судом першої інстанції було досліджено природу та зміст господарських операцій позивача із спірними контрагентами, при цьому, апелянт не висуває заперечень щодо конкретних правочинів, вказуючи лише на неможливість їх здійснення такими суб`єктами господарювання.
Контролюючий орган також не висуває заперечень щодо окремих первинних документів, складених за наслідками здійснення наведених правочинів, а вказує на нереальність їх здійснення через відсутність у таких контрагентів матеріально-технічної і технологічної можливості здійснення наданих послуг, з огляду на відсутність основних засобів на балансі підприємств та відсутності інформації щодо оренди таких засобів контрагентами.
Проте, суд акцентує увагу й на тому, що відсутність власних ресурсів не завжди може бути беззаперечним свідченням неможливості здійснити відповідні послуги та у кожному конкретному випадку така обставина підлягає оцінці з огляду на характер здійснюваної операції. 
На момент здійснення договірних зобов`язань позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість, установчі документи недійсними в судовому поряду не визнавались.
Відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів також не виключає можливості реального виконання ними господарських операцій та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).
У відповідності до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Стаття 43 ГК України встановлює свободу підприємницької діяльності, вказуючи, що підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.
Підпункт 14.1.36 п. 14.1 ст.14 ПК України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Відповідно до листа Вищого Адміністративного суду України  від  02.06.2011 № 742/11/13-1, метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей  визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість є, у тому числі, результати здійснення подальшої діяльності  підприємством набувачем господарських операцій,  що вказують на використання  у своїй діяльності придбаних основних фондів.
Виходячи зі змісту спірних операцій та оформлених первинних документів за результатами їх надання, здійснені підрядні роботи, а також придбані товарно-матеріальні цінності були використані ТОВ «Основи безпеки» у власній господарській діяльності, а саме з метою належного та своєчасного виконання своїх зобов`язань як генпідрядника/підрядника перед третіми особами - замовниками робіт (ТОВ «НПО Інфотех», ТОВ «БРСМ-Нафта», ТОВ «Фірма «ІНОР», ТОВ    «Престиж Електро», ПрАТ «Солді і КО», ПП «К2», ВК ТОВ «Луком-Центр», ПП    «Будгарант-В», ТОВ «Будсервісцентр-Комфорт» та ін.) 
Для підтвердження наведених обставин позивач надав суду узагальнені письмові відомості про надходження товарів (робіт, послуг) від постачальників (підрядників) та використання результатів таких спірних операцій у господарській діяльності, а також копії договорів підряду із названими вище замовниками, довідок про вартість виконаних робіт та витрати форми № КБ-3, актів приймання виконаних будівельних робіт форми № КБ-2в, актів надання послуг, актів виконання підрядних робіт до таких договорів; банківських виписок; карток рахунку бухгалтерського обліку 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями». Зокрема, зі змісту вказаних договорів вбачається, що ТОВ «Основи безпеки» мало право на залучення до виконання договірних підрядних робіт інші підрядні (субпідрядні) організації.
Слід зазначити, що законодавством не встановлено конкретного переліку документів, які мають слугувати підставою для формування даних податкового обліку, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші господарські операції, з огляду на різноманітність змісту та форм економічної діяльності та порядку її документування. Відповідність задекларованих платником операцій критерію документального підтвердження вимагає подання платником документів, які містять достатні відомості про зміст господарської операції, порядок її виконання та учасників; документи, якими має оформлюватися господарська операція, визначаються з урахуванням законодавчих вимог та звичаєвої практики щодо оформлення певного виду господарської операції.
З сукупного аналізу наданих первинних документів вбачається наявність  господарських операцій позивача, зокрема, щодо придбання товарно-матеріальних цінностей та надання підрядних послуг, які використовувались на виконання позивачем своїх зобов`язань перед замовниками будівництв.
Поряд із цим, відповідач обґрунтовує висновки про нереальність здійснення спірних операцій посиланням на фіктивність підприємств контрагентів.
Так, позивач вказує на наявність пояснень ОСОБА_1 (директор ТОВ «Діамікс») та ОСОБА_2 (директор ТОВ «Нью Білд Проджект»), в яких вони заперечують свою причетність до створення та ведення діяльності від імені цих товариств.
Відповідно до ч. 1 ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим.
Отже, судом першої інстанції правомірно не прийнято до уваги протокол допиту свідка ОСОБА_3 від 20.09.2017, проведеного в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 12016100060002456 від 01.04.2016 з питань щодо обставин реєстрації ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на свої імена юридичних осіб ТОВ «Мі-Сі-Пам» і ТОВ «Баден Сервіс», як належний доказ у справі. 
Також, контролюючий орган посилається на наявність відкритих кримінальних проваджень за ст. 205 Кримінального кодексу України відносно посадових осіб ряду контрагентів та наявність вироків 
Між тим, сама по собі обставина порушення кримінальних проваджень за ст. 205 КК України, на думку суду, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених між позивачем та його контрагентами, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка наведена в постановах  від 05.02.2019 в справі № 810/1967/16 та від 07.02.2019 в справі № 826/14416/17. 
Також, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що вироки Баришівського районного суду Київської області від 23.11.2016 в справі № 361/3761/16-к, Дніпровського районного суду м. Києва від 07.11.2016 в справі №755/16138/16-к та Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.09.2016 в справі №369/7794/16-к не мають преюдиційного значення для даної справи.
Так, з тексту вироку Баришівського районного суду Київської області від 23.11.2016 вбачається, що районним судом досліджувалися обставини продажу та перереєстрації юридичної особи - ТОВ «Екодит», що мали місце вже після проведення перевіряємих господарських операцій за участі ТОВ «Екодит» і ТОВ «Основи безпеки». Окрім того, вирок був винесений відносно ОСОБА_6 , хоча спірні операції ТОВ «Екодит» з позивачем оформлювались за підписом директора Сингаєвської О.О.
Крім того, диспозиція статті 205-1 Кримінального кодексу України (Підроблення документів, які подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи та фізичних осіб - підприємців) передбачає внесення в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи або фізичної особи - підприємця, завідомо неправдивих відомостей, а також умисне подання для проведення такої реєстрації документів, які містять завідомо неправдиві відомості.
Так, з вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 07.11.2016 вбачається, що судом досліджувалися обставини виключно щодо вчинення ОСОБА_4 дій щодо підписання, внесення завідомо неправдивих відомостей у документи (протокол № 3 загальних зборів учасників ТОВ «Мін-Сі-Пам» від 23.02.2015, реєстраційну картку (форми № 4) від 26.02.2015 про внесення змін до відомостей про юридичну особу ТОВ «Мі-Сі-Пам»), що були подані для проведення держаної реєстрації юридичної особи - ТОВ «Мін-Сі-Пам».  
Аналогічним чином, Києво-Святошинським районним судом Київської області під час ухвалення вироку від 14.09.2016 досліджувалися обставини виключно щодо вчинення ОСОБА_5 дій щодо підписання, внесення завідомо неправдивих відомостей у документи (протокол №1 загальних зборів учасників ТОВ «Баден Сервіс» від 19.02.2015, реєстраційну картку (форми № 1) від 23.02.2015 про проведення державної реєстрації юридичної особи, утвореної шляхом заснування нової юридичної особи), що були подані для проведення держаної реєстрації юридичної особи - ТОВ «Баден Сервіс». 
Між тим, як слушно зауважив суд першої інстанції з посиланням на постанову Верховного Суду від 18.09.2018 в справі № 802/2231/17-а, факт наявності вироку, ухваленого на підставі угоди у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є нагальна необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених вироком, який набрав законної сили, періоду часу, за який такі обставини встановлені, а також конкретної особи та наслідки її дій.
Наведені вироки не містять жодних відомостей про встановлені районними судами обставини вчинення посадовими особами - керівниками ТОВ «Мін-Сі-Пам» і ТОВ «Баден Сервіс» протиправних дій у період спірних господарських операцій з ТОВ «Основи безпеки», отже встановлені цими вироками обставини щодо окремих осіб не можна вважати обов`язковими при оцінці адміністративним судом правомірності поведінки юридичної особи-контрагента (позивача), оскільки йдеться про відповідальність за порушення податкового законодавства цією юридичною особою. 
Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору ст. 74 КАС України, частиною другою якої визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доводи апеляційної скарги щодо документального оформлення безтоварних операцій з контрагентами ТОВ «КСД Компані» та ТОВ «Буддстер» з огляду на те, що договори с цими товариствами містять у реквізитах розрахункові рахунки, які були відкриті вже після укладення договорів, судом відхиляються, оскільки операції з цими контрагентами податковим органом під час перевірки не досліджувались, відповідно в акті перевірки не відображувались, та, як наслідок, не увійшли до складу оскаржуваного податкового повідомлення рішення.
Крім цього, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими посилання відповідача на зібрану податкову інформацію щодо контрагента позивача, відображену в інформаційній базі даних державної фіскальної служби, оскільки такі відомості не є загальнодоступними. Достовірність інформації, яка в них зберігається, не може бути перевірена ані платником податків, ані судом. Електронні докази не захищені від втручання з боку сторонніх осіб, а тому достатність і достовірність такої інформації не може вважатися такою, що «поза розумним сумнівом» доводить факти податкових правопорушень.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що реальність здійснення господарських операцій підтверджена первинними документами, які належним чином відображені в бухгалтерському обліку позивача, що, на переконання суду, доводить факт зміни майнового стану товариства з метою реалізації його комерційної мети.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, наявні підстави для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві -  залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року - залишити без змін.з
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.
Постанова в повному обсязі складена 24 лютого 2020 року.

Головуючий-суддя:                                                                      Л.В. Губська

Судді:                                                                                          О.В. Карпушова

                                                                                                    А.Г. Степанюк

< Судді: >