Постанова
Іменем України
18 грудня 2019 року 
м. Київ
справа № 165/46/15-ц 
провадження № 61-24215св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В. 
суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (правонаступник Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»),
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 22 березня 2016 року у складі судді Галушки О. Г. та на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 липня 2016 року у складі колегії суддів: Свистун О. В., Грушицького А. І., Федонюк С. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов обґрунтованийтим, що 15 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір № б/н, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 2 000,00 грн на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку (далі - Умови та Правила), які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Відповідач зобов`язувався щомісячно повертати заборгованість за кредитом, відсотки та інші витрати згідно Умов та Правил. Банк виконав взяті на себе зобов`язання, проте ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, але не дотримувався умов кредитного договору щодо його погашення, допускаючи систематичне порушення термінів повернення кредиту.
У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 30 листопада 2014 року утворилася заборгованість в сумі 41 823,30 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 8 664,35 грн, заборгованість за відсотками - 33 158,95 грн.
Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 16 серпня 2012 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» частину заборгованості в розмірі 25 251,01 грн, а тому залишок заборгованості складає 16 572,29 грн. Крім того, стягненню підлягає штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 828,61 грн. Загальна сума заборгованості складає 17 900,90 грн. 
Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 17 900,90 грн та судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Нововолинського міського суду від 22 березня 2016 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив позовну давність, у межах яких він міг звернутись до суду з вимогою про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договорам.  
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 26 липня 2016 року  апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Нововолинського міського суду від 22 березня 2016 року залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтована тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 у квітні 2012 року пропустив позовну давність, а отже пред`являючи цей позов позивачем не були перервані строки позовної давності так як вони на час подання першого позову були вже пропущені. Крім того, позивач не вказав будь-яких поважних причин пропуску позовної давності та не просив її поновити.
Крім того, відсутні докази, що саме в такій редакції Умови та Правила діяли на момент написання заяви від 15 грудня 2005 року, оскільки в матеріалах справи міститься копія вказаних вище Умов та Правил, які підписані лише головою правління ЗАТ «ПриватБанк», а позичальником вона не підписана, а тому такі Умови і Правила не можуть поширюватися на боржника, який їх не підписував.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 22 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 26 липня 2016 року, просив скасувати оскаржувані рішення та справу направити на новий розгляд.
Рух справи в суді касаційної інстанції 
10 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.
У травні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 12 червня 2019 року № 682/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.
06 грудня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Згідно пункту 9.12 Умов та Правил, якщо ніхто зі сторін не заявляє про припинення договору, то договір автоматично пролонгується, проте відповідач не звертався до банку з заявою про закриття рахунку.
Відповідач отримав платіжну картку, яка є лише спеціальним засобом для отримання та перерахування коштів, проте строк дії картки не припиняє строку дії договору, а строк дії картки не є тотожними поняттями.
Відповідно до умов договору боржник зобов`язаний повертати борг частинами, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
Суди безпідставно не застосували правовий висновок Верховного Суду України у постанові № 6-249цс15 від 02 грудня 2015 року.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, щозгідно з фотокопією заяви  ОСОБА_1 від 15 грудня 2005 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надало  ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 2 000,00 грн, з базовою процентною ставкою 3% за місяць із розрахунку 360 днів у році на суму залишку заборгованості за кредитом, з мінімальним щомісячним платежем у розмірі 7% заборгованості. Строк дії картки у вказаній заяві визначено до листопада 2008 року, а також визначено, що строк дії кредитного ліміту співпадає з терміном дії картки.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами складає договір про надання банківських послуг. Відповідач зобов`язувався щомісячно повертати заборгованість за кредитом, відсотки та інші витрати згідно Умов та Правил. Банк виконав взяті на себе зобов`язання, проте ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, але не дотримувався умов кредитного договору щодо його погашення, допускаючи систематичне порушення термінів повернення кредиту.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 30 листопада 2014 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість в сумі 41 823,30 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 8664,35 грн., заборгованість за відсотками - 33 158,95 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн, штраф (процентна складова) - 828,61 грн. 
Заочним рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 16 серпня 2012 року з відповідача ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» частину заборгованості в розмірі 25 251,01 грн. 
Загальна сума кредитної заборгованості складає 17 900,90 грн. 
Зобов`язання за цим договором відповідач перестав виконувати 18 грудня 2008 року, що не заперечувалося представником позивача.
ОСОБА_1 користувався послугами КБ «ПриватБанк», оскільки мав платіжну карточку (депозитна) за № НОМЕР_2, куди йому перераховували заробітну плату. Йому було видано універсальну платіжну кредитну картку №  НОМЕР_1 , яка діяла до 30 листопада 2008 року, що вбачається із заяви (а.с. 10, 106). Кредитний ліміт на час видачі картки у 2005 році становив 2 000,00 грн. Так як ОСОБА_1 постійно користувався цією карткою йому неодноразово збільшували ліміт і кінцева сума ліміту станом на 03 липня 2008 року становила 9 000,00 грн (а. с. 51).
Останній платіж в розмірі 573,22 грн  ОСОБА_1 здійснив 18 грудня 2008 року.
В подальшому відповідач не перераховував коштів для поповнення карткового рахунку в рахунок погашення кредитної заборгованості, у зв`язку з чим, починаючи з 19 грудня 2008 року будь-яке погашення або шляхом внесення коштів відповідачем, або шляхом перерахування банком коштів з інших карт не здійснювалося.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (Стаття 526 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Суди встановили, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору від 15 грудня 2005 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, строк дії картки визначено до 11/08, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, а порядок погашення заборгованості визначено щомісячними платежами.
Верховний Суд виходить з того, що суд першої інстанції взяв до уваги Умови та Правила і відмовив в позові за спливом позовної давності, суд апеляційної інстанції обгрунтовано не взяв до уваги Умови та Правила, проте відмовив за спливом позовної давності. Із судовими рішеннями не можна погодитися з огляду на таке.
Умови та Правила, які передбачали сплату відсотків, пені, комісій не містять підпису ОСОБА_1 , а отже, позивачем не доведено, що відповідач, підписуючи анкету-заяву, погодився на приєднання до цих Умов та Правил, ознайомившись з ними. Позивач не надав належних і допустимих доказів, що відповідач розумів саме ці умови та погодився з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили Умови та Правила, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому у цій справі не можна вважати Умови та Правила складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Крім того, анкета-заява позичальника від 15 грудня 2005 року також не містить визначеного розміру процентної ставки, неустойки (пені, штрафів), отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Отже, вимоги в частині стягнення із відповідача заборгованості за відсотками, пенею та комісією є безпідставними, оскільки позивачем не доведено укладення договору на таких умовах. 
Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Суди встановили, що відповідач порушив умови кредитного договору та допустив кредитну заборгованість, проте пропустив позовну давність.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,
є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Згідно з статтею 253 ЦК України перебіг строку починається
з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події,
з якою пов`язано його початок.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Відмова в позові у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.
Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу строку кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред`явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності.
Апеляційний суд встановив, що заочним рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 16 серпня 2012 року у справі № 0312/951/2012 з відповідача ОСОБА_1 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» частину заборгованості за кредитним договором у розмірі 25 251,01 грн, яке 23 жовтня 2012 року скасовано за заявою відповідача, а під час нового розгляду справи ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 05 грудня 2012 року позов залишено без розгляду.
Суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що звернення банку до суду у 2012 році з позовом не перервало перебіг позовної давності, оскільки банк звернувся з вказаним позовом за межами позовної давності.
Встановивши фактичні обставини, суди правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами. 
Водночас Верховний Суд визнає помилковим застосування позовної давності як підстави для відмови в позові, оскільки суди неправильно застосували до спірних правовідносин наведені норми матеріального права, оскільки позовні вимоги є безпідставними, тому судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові з інших підстав.
У справі, що переглядається, після настання строку кредитування, позивач мав право на стягнення з  відповідача сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України.
Доводи касаційної скарги щодо строків кредитування, які визначенні щомісячними платежами, не можуть бути взяті до уваги, оскільки такі умови передбачені Умовами та Правилами, проте останні не підписані відповідачем та ним не визнаються, тому не можуть бути прийняті як умови договору, укладеного між сторонами.
Доводи ПАТ КБ «ПриватБанк», що суди безпідставно не застосували правовий висновок Верховного Суду України у постанові № 6-249цс15 від 02 грудня 2015 року є необгрунтованими, оскільки від цього правового висновку відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові з інших підстав.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку позивачу відмовлено в позові з інших підстав, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі  колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», (правонаступник Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»), задовольнити частково.
Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», (правонаступник Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник 
                                                                                                                      С. О. Погрібний
                                                                                                                      Г. І. Усик
                                                                                                                      В. В. Яремко