ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
21 січня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №591/6687/18 
Номер провадження 22-ц/816/33/20
Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),
суддів -          Левченко Т. А. ,  Орлова І. В. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 травня 2019 року в складі судді Кривцової Г.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 06 травня 2019 року,

                                                            в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо – транспортної пригоди.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 травня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в сумі 111491 грн 34 коп., моральну шкоду в сумі 30 000 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 3500 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 704 грн 80 коп.
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення суду залишено без задоволення.

Вказане рішення суду ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відомову в задоволенні позовних вимог.
В доводах апеляційної скарги зазначається, що цивільно – правова відповідальність відповідача, як власника наземного транспортного засобу, була застрахована відповідно до договору обов`язкового страхування від 15 травня 2017 року, укладеного з ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп», який був чинний на момент скоєння дорожньо – транспортної пригоди, тому, як вказав ОСОБА_1 , у спірних правовідносинах обов`язок по відшкодуванню майнової шкоди в межах страхової виплати в розмірі 100000 грн повинен бути покладений на страховика. Крім того, заявник апеляційної скарги послався на те, що страхова компанія повністю сплатила позивачу страхове відшкодування, як різницю між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо – транспортної пригоди, оскільки транспортий засіб, належний позивачу, вважається фізично знищеним внаслідок пригоди. При цьому, відповідач звернув увагу на ту обставину, що позивач не надала до суду доказів про понесення нею витрат на відновлювальний ремонт автомобіля у розмірі 109825,79 грн. Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 вважає, що місцевий суд при розгляді справи не врахував факт укладення ним договору обов`язкового страхування від 15 травня 2017 року, безпідставно не залучив до участі у даній справі страховика ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та не взяв до уваги тієї обставини, що автомобіль позивача є фізично знищеним. Також, на думку відповідача, позовні вимоги про оплату вартості пального для поїздок з м. Глухова до м. Суми у зв`язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження та його судовим розглядом  є необґрунтованими, оскільки у матеріалах справи відсутні докази про виклики позивача до органів досудового розслідування та суду, а також щодо необхідності її особистої присутності. 
У той же час, відповідач ОСОБА_1 не погодився з визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди в сумі 30000 грн, який, як він вважає, не відповідає характеру та обсягу моральних страждань позивача, а також засадам розумності і справедливості. Крім того, посилаючись на ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,  відповідач зазначив про те, що саме страхова компанія має нести відповідальність за відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди. При цьому, ОСОБА_1 вказав, що заочне рішення було ухвалено судом з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для його скасування, оскільки він не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, внаслідок чого його було позбавлено можливості приймати участь у судових засіданнях та подавати докази.
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін. 
При цьому, ОСОБА_3 погодилася з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на її користь різниці між вартістю затрат на відновлення автомобіля та виплаченого страхового відшкодування у сумі 109825,79 грн, моральної шкоди у сумі           30000 грн, витрат на придбання палього у сумі 1665,55 грн, а також витрат на правничу допомогу. 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_2 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок дорожньо – транспортної пригоди позивачу ОСОБА_3 , власнику пошкодженого автомобіля та постраждалій в пригоді, відповідачем, як винною особою, було завдано матеріальної шкоди в розмірі 111491,34 грн (109825,79 грн різниця між вартістю затрат на відновлення автомобіля та страховим відшкодуванням+1665,55грн, як оплата вартості бензину за поїздки позивачки з м. Глухова до м. Суми в зв`язку з досудовим розслідуванням та судовим розглядом кримінального провадження), а також моральна шкода в розмірі 30000 гривень, розмір якої відповідає засадам розумності та справедливості.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що підтверджується матеріалами справи, 10 липня 2017 близько 13 год. 20 хв. на перехресті вулиць Петропавлівська та Перекопська у м. Суми сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_1 , який керував автомобілем «Volkswagen-Caddy 1.9 TDI», реєстраційний номер  НОМЕР_1 , та ОСОБА_5 , який керував належним позивачу ОСОБА_3 автомобілем «Mercedes-benz 220», реєстраційний номер  НОМЕР_2 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу ОСОБА_3 , яка була пасажиром автомобіля «Mercedes-benz 220», реєстраційний номер  НОМЕР_2 , було завдано середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді: «Закритий перелом променевої кістки в типовому місці з допустимим зміщенням».
Вказані обставини підтверджуються вироком Зарічного районного суду м. Суми від 20 вересня 2018 року, який набрав законної сили та яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі без позбавленням права керувати транспортними засобами. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_1 було звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на один рік. Звільнено засудженого ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання на підставі п.в) ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Цивільні позови прокурора про відшкодування витрат на лікування потерпілих, а також потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду (а.с. 6 – 7).
Згідно з полісом обов`язкового страхування від 15 травня 2017 року цивільно – правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen-Caddy 1.9 TDI», реєстраційний номер  НОМЕР_1 , де страхувальником вказаний ОСОБА_1 , була застрахована в          ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп». Із вказаного поліса вбачається, що страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить           100000 грн, розмір франшизи - 1000 грн (а.с. 165).
18 липня 2017 року представником ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп» у присутності ОСОБА_5 було оглянуто пошкоджений внаслідок дорожньо – транспортної пригоди транспортний засіб «Mercedes-benz 220», реєстраційний номер  НОМЕР_2 , за результатами огляду складено відповідний акт (дефектну відомість), в якому було зафіксовано характер пошкоджень вказаного автомобіля (а.с. 15 – 16).
На підтвердження розміру майнової шкоди позивач надала до суду ремонтну калькуляцію, з якої вбачається, що загальна вартість ремонту вищевказаного автомобіля склала 172055,79 грн; вирахування зношення запчастин (НЗС) 70 %, що склало 101961,51 гривень; загальна сума (після вирахувань) – 70094,28 гривень (а.с.17-19).
23 жовтня 2017 року ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп» повідомила власника пошкодженого автомобіля ОСОБА_3 про виплату страхового відшкодування у сумі 62 230 грн (а.с.21), у подальшому вказана сума була виплачена страховою компанією на рахунок позивача, що підтверджується доводами позовної заяви і свідчить про те, що остання погодилась з сумою страхового відшкодування.

Виходячи з вимог ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Нормами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивачу страховою компанією було повністю сплачене страхове відшкодування, як різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо – транспортної пригоди, оскільки автомобіль, належний позивачу, був фізично знищений внаслідок пригоди, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з п. 30.2 ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Відповідно до роз`яснень п. 15 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року N 4, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону N 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. 
Із розрахунку суми страхового відшкодування до страхової справи за                                № 170000121886 вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mercedes-benz 220», реєстраційний номер  НОМЕР_2 , склала 172055,79 грн, ринкова вартість транспортного засобу на дату ДТП (матеріальний збиток від економічно необґрунтованого ремонту транспортного засобу) – 112160 грн, а вартість його залишків після страхового випадку – 48930 грн. Сума страхового відшкодування визначена у розмірі 62230 грн (т. 1 а.с. 210).
Зважаючи на ті обставини, що вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, тому транспортний засіб «Mercedes-benz 220» вважається фізично знищеним.
Таким чином,  стягуючи майнову шкоду у розмірі 109825,79 грн, як різницю між вартістю затрат на відновлення автомобіля та страховим відшкодуванням (172055,79 грн – 62230 грн), суд не взяв до уваги вимог закону про те, що позивачу має бути відшкодована різниця між вартістю транспортного засобу до  дорожньо - транспортної  пригоди та вартістю його залишків після страхового випадку, яка була виплачена позивачу страховою компанією з вирахуванням суми франшизи (1000 грн).
У п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» йдеться про те, що страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, беручи до уваги ту обставину, що при виплаті позивачу суми страхового відшкодування ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп» було фактично виплачено різницю між вартістю транспортного засобу до  дорожньо - транспортної  пригоди та вартістю його залишків після ДТП, але при цьому було вирахувано суму франшизи (112160 грн вартість ТЗ на дату ДТП-48930 грн вартість залишків ТЗ після страхового випадку-1000 грн сума франшизи=62230 грн), тому відповідач має компенсувати позивачу суму франшизи у розмірі 1000 грн, яка передбачена договором обов`язкового страхування від 15 травня 2017 року.
Даних про те, що позивач якимось чином розпорядилась залишками транспортного засобу після страхового випадку вона суду не надала.
Суд вказаних обставин не врахував та помилково стягнув з відповідача на користь позивача майнову шкоду у розмірі 109825,79 грн, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в зазначеній частині підлягають задоволенню.
Крім того, заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 про відшкодування з відповідача моральної шкоди суд першої інстанції не врахував положень ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Зокрема, як передбачено ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральну шкоду у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Отже, згідно зі ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моральна шкода, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП (середньої тяжкості тіесне ушкодження), становить 26888,50 грн (30000-62230 грнх5%), а не 30000 грн, як визначив суд першої інстанції, оскільки відшкодування 5 %  (3111,50 грн) від страхової виплати покладено на страховика у порядку ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Разом з тим, доводи апеляційної скарги про те, що заявлений розмір моральної шкоди не обґрунтований позивачем та є завеликим, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 30000 грн, суд з огляду на встановлені у справі обставини виходив з глибини фізичних і душевних страждань позивача, пов`язаних із завданням їй вналідок дорожньо – транспортної пригоди тілесних ушкодждень середньої тяжкості, тривалого перебування її на лікарняному (з 12 липня 2017 року по 20 серпня 2017 року), пошкодженням належного їй на праві власності майна, втрати нормальних життєвих зв`язків і виникнення необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, на думку колегії суддів, правильно визначив розмір моральної шкоди, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Тверження відповідача в апеляційній скарзі про те, що саме страхова компанія несе відповідальність за відшкодування ОСОБА_3 моральної шкоди у заявленому розмірі не заслуговують на увагу колегії суддів з огляду на вимоги ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
У той же час, перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача вартості пального на поїздки з м. Глухова до м. Суми у зв`язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження, в якому вона мала статус потерпілої та його судовим розглядом, колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Зокрема, згідно з п. 1 Інструкції  про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01 липня 1996 року за N 710, відповідно до законодавства (статті 121, 122 Кримінального процесуального кодексу України, стаття 275 Кодексу України про адміністративні правопорушення) за свідками, потерпілими, законними представниками потерпілих, цивільними позивачами, представниками цивільних позивачів, а також експертами, спеціалістами і перекладачами зберігається середня заробітна плата за весь час, затрачений ними у зв`язку з явкою та викликом до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення (далі - орган, який зробив виклик). 
Особам, які не є працівниками підприємств, установ чи організацій, виплачується компенсація (здійснюється відшкодування) за відрив від звичайних занять. 
Крім того, всім зазначеним у цьому пункті особам, якщо виконання їх процесуальних функцій пов`язане з перебуванням за межами населеного пункту постійного проживання, компенсуються (відшкодовуються) такі витрати:
вартість проїзду до місця виклику і назад;
витрати, пов`язані з найманням жилого приміщення;
добові.
Такі витрати не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.
Водночас відповідно до пункту 9 постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» N 98 від 02 лютого 2011 року витрати на проїзд державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, у м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1 класу та бізнес-класу, фактичні витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення та на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з підтвердними документами.
Постановою «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02 лютого 2011 року N 98 затверджено суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1.
За змістом додатка 1 вказаної постанови N 98 сума добових витрат на відрядження в межах України становить 60 грн, а гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу (не більш як) 600 грн.
При цьому, відповідно до підпункту 1 пункту 7 постанови N 98 державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються витрати, зокрема, на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті).
Аналіз наведених норм матеріального справа свідчить про те, що постановою N 98 визначено суми витрат на відрядження та складові цих витрат, які, зокрема, включають і витрати на проїзд.
При цьому граничні суми витрат на добу встановлені цією постановою лише на суми витрат на найм житлового приміщення за добу та добові витрати.
Водночас, відповідно до пункту 9 постанови N 98 витрати на проїзд державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, у м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1 класу та бізнес-класу, фактичні витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення та на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з підтвердними документами.
Тобто, законодавець передбачив випадки, коли фактичні витрати перевищують, зокрема, граничні суми витрат на найм житлового приміщення та вартість перевезення.
Верховний суд в постанові від 02 вересня 2019 року (справа N 520/3939/19) наголосив на тому, що такі витрати повинні обмежуватися розміром витрат на проїзд залежно від того виду транспорту, яким би особа добиралася до суду, за відсутності власного транспортного засобу та з урахуванням балансу між потребою використання власного транспортного засобу та неможливістю використання транспорту загального користування.
Позивач на підтвердження понесених витрат на переїзд з м. Глухова до м. Суми у зв`язку з досудовим та судовим розглядом кримінального провадження, за яким її визнано потерпілою особою, надала чеки про придбання пального, а саме: 18 липня 2017 року на суму 702 грн, 24 липня 2017 року на суму 468 грн та 17 листопада 2017 року на суму 495,55 гривень (а.с. 23).
Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження відносно обвинувачення ОСОБА_1 (справа № 591/4718/17 т. 1 а.с. 163 - 170) вбачається, що 18 липня 2017 року вчинялася така процесуальна дія як огляд транспортного засобу, за наслідками якої було складено протокол із фототаблицею. Проте, позивач не надала належних та допустимих доказів того, що огляд транспортного засобу проводився за її участю. Натомість, метеріали зазначеного кримінального провадження містять акт огляду транспортного засобу з фототаблицею від 18 липня 2017 року, підписаний ОСОБА_5 та представником          ПрАТ «УСК Княжа Вієнна Іншуранс Груп», з якого не вбачається що пошкоджений внаслідок дорожньо – транспортної пригоди автомобіль «Mercedes-benz 220», реєстраційний номер  НОМЕР_2 був оглянутий за присутності позивача           ОСОБА_7 .
Крім того, із реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12017200440002637 відсутні дані про те, що 24 липня 2017 року проводились якісь відповідні процесуальні дії (справа № 591/4718/17 т. 1).
У той же час, 17 листопада 2017 року в судовому засіданні Зарічного районного суду м.Суми була присутня представник потерпілої Гулакової В.М. Дутка К.Ю., а доказів того, що ОСОБА_3 особисто брала участь в судовому засіданні 17 листопада 2017 року матеріали справи не містять.
Виходячи з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Отже, встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач не довела належними та допустимими доказами того, що 18 липня 2017 року, 24 липня 2017 року та 17 листопада 2017 року вона понесла витрати на придбання пального на загальну суму 1665,55 грн на поїздки з м. Глухова до м. Суми у зв`язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження та його судовим розглядом, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів на придбання пального на суму 1665,55 грн.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 111491,34 грн як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення вказаних позовних вимог, а саме: з відповідача на користь позивача слід стягнути матеріальну шкоду в розмірі 1000 грн, а в задоволенні вимоги про стягнення коштів на придбання пального на суму 1665,55 грн слід відмовити.
Крім того, на думку колегії суддів, рішення суду в частині стягнення моральної шкоди підлягає зміні, а саме: з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 26888,50 грн, а не 30000 грн, як вважав суд першої інстанції.
Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню (20%), тому на підставі   ст. 141 ч. 1, ч. 13 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 282,98 грн (1414,91х20%), а також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 700 грн, а не 3500 грн, як вказав суд першої інстанції.
Крім того, ураховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволено частково, а саме: на 20%, тому відповідачу за рахунок держави підлягає компенсація понесених ним судових витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 424,47 грн (2122,37х20%).        
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                                                п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 травня 2019 року скасувати в частині стягнення 111491,34 грн майнової шкоди та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_3 в частині стягнення майнової шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 майову шкоду в розмірі 1000 грн, завдану внаслідок дорожньо – транспортної пригоди.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 травня 2019 року в частині стягнення моральної шкоди змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 26888,50 грн, а не 30000 грн, як вказав суд першої інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 700 (одна тисяча) гривень.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 282 грн 98 коп.
Компенсувати ОСОБА_1 за рахунок держави 424 грн 47 коп. судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена у касаційному порядку.
Повне судове рішення складено 23 січня 2020 року.

Головуючий:                                                С.Г. Хвостик

Судді:                                                            Т.А. Левченко   

                                                                        І.В. Орлов