24.02.20
22-ц/812/465/20
Єдиний унікальний номер судової справи:487/5726/19
Провадження № 22ц/812/465/20         Головуючий у 1-ї інстанції Кузьменко В.В.
                                        Доповідач в апеляційній інстанції Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України
24 лютого 2020 року м. Миколаїв                Справа № 487/5726/19
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого - Самчишиної Н.В.,
суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.
без участі учасників справи належно повідомлених про дату, час та місце судового засідання,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2019 року, постановлену під головуванням судді Кузьменка В.В. у місті Миколаєві зі складанням її повного тексту 31 липня 2019 року, у справі за позовом керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, скасування реєстрації права власності на житловий будинок та витребування земельної ділянки, 
встановила:
У липні 2019 року Прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності №22047899 від 23 травня 2014 року на земельну ділянку з кадастровим номером 4810136300:12:001:0028 площею 0,0424 га, що розташована по АДРЕСА_1 , скасування реєстрації права власності на житловий будинок за цією ж адресою та витребування зазначеної земельної ділянки із володіння відповідача.
       Одночасно Прокурором подана заява про забезпечення позову.
       Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2019 року в задоволенні заяви Прокурора відмовлено, у зв`язку з безпідставністю.
В апеляційній скарзі Прокурор, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення заяви про забезпечення у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про забезпечення позову не навів обґрунтування відмови у забезпеченні позову та помилково вважав, що правові обмеження для розпорядження ОСОБА_1 спірним нерухомим майном вже існують на підставі постанови апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2018 року у справі №487/10126/14-ц. Прокурор посилався на можливість та загрозу з боку відповідача здійснити поділ земельної ділянки, що може призвести до зміни її конфігурації, кадастрового номеру, та утруднить у подальшому її ідентифікацію як предмету позову, або її відчуження зробить в подальшому неможливим виконання судового рішення або призведе до затягування вирішення справи по суті.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила відмовити прокурору у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на пропуск прокурором позовної давності звернення до суду з позовом, невідповідність поданої заяви приписам статті 151 ЦПК України, оскільки заява не містить обов`язкової інформації щодо ціни позову, відсутня пропозиція про зустрічне забезпечення, а також обґрунтування застосування кожного окремо виду забезпечення. 
Крім того, вказувала, що в позові прокурор просив суд застосувати спосіб захисту, який не передбачений законом, а саме «витребування земельної ділянки шляхом знесення житлового будинку».
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.
       Відмовляючи у задоволенні заяви Прокурора про забезпечення позову, суд першої інстанції вважав її безпідставною.
З такими висновками суду не можна погодитися, так як вони не відповідають нормам процесуального права.
       Так, відповідно до змісту статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Положеннями статті 150 ЦПК України, встановлені види забезпечення позову та зазначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами. За роз`ясненнями, що містяться в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 02 грудня 2006 року слідує, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
       Як вбачається із матеріалів справи, Прокурором заявлені вимоги як немайнового характеру, пов`язані з майном, так і вимоги майнового характеру, в яких він як представник державних органів, діючи виключно в інтересах держави, оспорює порядок та процедуру набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, незаконність отримання якої попереднім власником підтверджена постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2018 року, що знаходиться у прибережній захисній смузі, з метою будівництва житлового будинку.
       Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, Прокурор посилався на можливість та загрозу з боку відповідача відчужити нерухоме майно, здійснити об`єднання, поділ земельної ділянки, що може призвести до зміни її конфігурації, кадастрового номеру, та утруднить у подальшому її ідентифікацію як предмету позову, або її відчуження зробить в подальшому неможливим виконання судового рішення або призведе до затягування вирішення справи.
       Пересвідчившись в дійсності наявного між сторонами спору, який пов`язаний із законністю вибуття із державної власності земельної ділянки, врахувавши, що у межах останньої відповідач може здійснити будівництво іншого нерухомого майна, що в подальшому утруднить виконання рішення суду, суд дійшов до необґрунтованого висновку про недостатність підстав для забезпечення позову. Відтак, посилання суду на відсутність підстав для накладення арешту на земельну ділянку, заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які дії щодо житлового будинку цієї земельної ділянки, заборони Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради та Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості на земельній ділянці, заборони ОСОБА_1 вчиняти із земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну цільового призначення, її поділу або об`єднання з іншими, присвоєння нової адреси, укладати договори, вчиняти інші правочини, а також проведення на ній будь-яких будівельних робіт є помилковим.
З вище викладеного вбачається, що між сторонами дійсно існує спір, зокрема щодо законності отримання спірної земельної ділянки та її витребування, законності здійсненого на ній будівництва житлового будинку.
Європейський суд з прав людини нагадує, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, визначених у Конвенції, у якій би формі вони не забезпечувались у національному правовому полі.
Сфера зобов`язань Договірних держав за цією статтею коливається в залежності від природи скарги заявника; проте засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13, має бути ефективним, як на практиці, так і за законом (Кудла проти Польщі, N 30210/96, п. 157, ECHR 2000-XI). Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності (див., крім іншого, Міфсуд проти Франції [GC], N 57220/00, ECHR 2002-VIII) (Рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України», заява N 11901/02 Страсбург).
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі (Дорани проти Ірландії) Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При цьому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Прокурором, крім вимог про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, скасування реєстрації права власності на житловий будинок, заявлено вимогу стосовно витребування земельної ділянки.
Зазначені Прокурором заходи забезпечення позову пов`язані з предметом спору у даній справі.
При цьому, невжиття вказаних заходів забезпечення позову до вирішення справи по суті і набрання законної сили судовим рішенням може істотно ускладнити в разі задоволення позовних вимог ефективний захист поновлення порушених прав або інтересів, за захистом яких Прокурор звернувся до суду в інтересах держави. Підставою для задоволення заяви про забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Крім того, зазначені види заходів забезпечення позову, на яких наполягає Прокурор є співмірними заявленим ним вимогам, що пред`явлені безпосередньо до ОСОБА_1 , а тому підлягають задоволенню. У зв`язку з тим, посилання у відзиві ОСОБА_1 про необґрунтованість Прокурором застосування кожного із зазначених заходів забезпечення позову не заслуговують на увагу.
Вимога про забезпечення позову шляхом додаткової заборони ОСОБА_1 укладати договори, вчиняти інші правочини відносно спірної земельної ділянки не суперечить іншим видам заборони щодо вчинення дій.
За такого, висновок місцевого суду про відсутність підстав для задоволення поданої прокурором заяви про забезпечення позову, є помилковим, а посилання на правові обмеження для розпорядження спірним нерухомим майном, що існують на підставі постанови апеляційного суду Миколаївської області від 18 вересня 2018 року №487/10126/14-ц, які на думку суду є співмірними способами захисту порушеного права, не є беззаперечним та достатнім.
Тому, виходячи із загальних принципів розумності і справедливості, недотримання судом першої інстанції процесуального законодавства, судова колегія вбачає підстави для скасування оскаржуваної ухвали та постановлення нової про задоволення заяви про забезпечення позову.
Посилання у відзиві на апеляційну скаргу щодо необґрунтованості заявником підстав для забезпечення позову колегія суддів залишає поза увагою та зазначає, що підставою для задоволення заяви про забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. При цьому не зазначення у заяві про забезпечення позову ціни позову, з огляду на зміст позову, саме по собі не спростовує цих висновків та не є підставою для відмови у задоволенні заяви. 
Також є безпідставними аргументи відзиву на апеляційну скаргу щодо невжиття судом заходів зустрічного позову.
Зустрічне забезпечення - по суті це гарантія відшкодування можливих для відповідача збитків та має на меті забезпечити певний баланс сторін і нейтралізувати можливі негативні наслідки, які можуть виникнути в результаті застосування судом забезпечувальних заходів. Так, згідно з ч. 1 ст. 154 ЦПК України метою цього інституту є забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.
За приписами ч. 6 ст. 154 ЦПК України питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.
Таким чином, клопотання про зустрічне забезпечення може бути подане та вирішене судом після застосування судом заходів забезпечення позову та за клопотанням іншої сторони. Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та не вирішення судом питання зустрічного забезпечення в даному випадку не є підставою для скасування ухвали суду про забезпечення позову, оскільки не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку.
Інші доводи відзиву на апеляційну скаргу не заслуговують на увагу, оскільки пов`язані з вирішенням позову по суті. 
Керуючись статтями 367, 374, 381-382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:
Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 Миколаївської області задовольнити.
Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 липня 2019 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким заяву керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 про забезпечення позову задовольнити.
Накласти арешт на земельну ділянку площею 424 кв.м., з кадастровим номером 4810136300:12:001:0028, що розташована по АДРЕСА_1 та заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки (у тому числі у разі її поділу чи об`єднання з іншими ділянками).
Заборонити органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційній дії щодо житлового будинку, загальною площею 298,9 кв.м. по АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 424 кв.м. із кадастровим номером 4810136300:12:001:0028.
Заборонити Управлінню державного архітектурно-будівельному контролю Миколаївської міської ради та Управлінню державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості на земельній ділянці площею 424 кв.м. із кадастровим номером 4810136300:12:001:0028, що розташована по АДРЕСА_1 .
Заборонити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає за адресою, АДРЕСА_2 ) укладати договори та інші правочини щодо земельної ділянки площею 424 кв.м., з кадастровим номером 4810136300:12:001:0028, що розташована по АДРЕСА_1 , а також проводити на цій земельній ділянці будь-які будівельні роботи.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                        Н.В. Самчишина 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                               Т.В. Серебрякова 

Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.