ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 743/2/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Жовток Є.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  27 січня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                               Аліменка В.О., 
суддів                                                   Кучми А.Ю., Безименної Н.В.
за участю секретаря                               Юрковець А.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2020 р. у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видвоврення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі України,-
В С Т А Н О В И Л А
Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України звернулась до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 про продовження строку затримання на 6 місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення гр. Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , який підлягає примусовому видворенню за межі України. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.07.2019 року було затримано громадянина    Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, на строк 6 місяців. Вказують, що строк затримання    відповідача    закінчується 05.01.2020 р., а на    даний час неможливо забезпечити його примусове видворення, так як особа останнього не ідентифікована, останній ухиляється від співпраці по його ідентифікації, умисно надає неправдиву інформацію щодо своєї особи, що перешкоджає Чопському прикордонному загону одержати інформацію щодо країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи та організації примусового видворення за межі України.
Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2020 року позов задоволено. Продовжено строк затримання    громадянина    Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до 05.07.2020    року включно.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує, зокрема, на те, що застосований судом строк затримання перевищує шість місяців. Також, що позивач не вжив належних заходів, необхідних для ідентифікації Громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 у зв`язку з чим підстави для продовження строку затримання відсутні.
Особи, які беруть участь в справі в судове засідання не з`явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін виходячи із наступного.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За матеріалами справи вбачається, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.07.2019 року відповідача затримано з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України на шість місяців.
На підставі рішення суду відповідача було поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Враховуючи те, що строк затримання громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 , в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України закінчується 05.01.2020, позивач звернувся з даним позовом до суду першої інстанції.
Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки підстави для продовження строку затримання відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, визначені ст. 289 КАС України, наявні, то позов необхідно задовольнити.
Апелянт у своїй скарзі зазначає, що громадянин Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 не ухилявся від ідентифікації, що затримання є крайнім заходом і що, на його думку, для задоволення вимог позивача у цій справі повинні бути одночасно дві підстави: неодержання інформації з країни походження та відсутність співпраці з боку іноземця, але друга підстава відсутня.
Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.
Спірні правовідносини врегульовані     Конституцією України, Конвенцією “Про захист прав людини і основоположних свобод” від 04.11.1950 (далі - Конвенція),     Кодексом адміністративного судочинства України     (далі -     КАС України),     Законом України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” № 3773-VI     від 22.09.2011 (далі - Закон № 3773-VI), Інструкцією про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою     наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012      (у редакції     наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України № 38/77 від 22.01.2018) (далі -     Інструкція № 353/271/150).
Так, відповідно до частини другої     ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені     Конституцією     та законами України.
У п.п. 7, 14, 15 ч. 1     ст. 1 Закону № 3773-VI     визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Згідно з частин першої – другої ст. 29 Конституції України     кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Статтею 5 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої     законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
У частині четвертій     ст. 30 Закону № 3773-VI     визначено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як на 18 місяців.
Відповідно до частин 11, 13     ст. 289 КАС України     строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.
За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Пунктом 1 Розділу VІ “Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців” Інструкції № 353/271/150 передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України, орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.
Так, Чопський прикордонний загін звертався до Департаменту консульської служби Міністертсва закордонних справ України 05.07.2019 року,27.08.2019 року,09.12.2019 року та 19.12.2019 року, проте, відповідей на даний час не надходило.
З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомо мості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.
У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.
Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.
Системний аналіз викладених законодавчих положень надає підстави стверджувати, що видворення іноземного громадянина, який не має жодних документів, за межі України обумовлює необхідність встановлення його особи, тобто чіткої ідентифікації компетентними органами країни походження.
При цьому, законодавством (частина 13     ст. 289 КАС України) регламентовано дві умови, наявність хоча б однієї з яких надає підстави для прийняття адміністративним судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців).
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не має жодних документів, які б підтверджували його особу, і дані про нього встановлені “зі слів” , а тому для виконання прийнятого рішення суду про його видворення, яке набрало законної сили, необхідно ідентифікувати його особу.
Стосовно посилань апелянта, на те, що ним було направлено на адресу військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України копію паспорту, колегія суддів, зазначає, що оригінал паспорту позивачу та суду не надавався, тому не засвідчена у встановленому законом порядку копія паспорту не є офіційним документом.
Також, колегія суддів, вважає за необхідне зазначити, що в анкетних даних та в паспорті є відмінності, а саме в прізвищі, ім`ї та по-батькові та не співпадає дата народження.
Посилання апелянта на те, що він не розумів, що підписує анкетні дані та підписав, тому що йому пояснили, що це прискорить його ідентифікацію, судом не береться до уваги, оскільки жодних зауважень до анкети ним не подано.
Отже, у даному випадку наявні чіткі законодавчі підстави, передбачені частиною 13 ст. 289 КАС України, для продовження строку затримання відповідача в ПТПІ.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх правових підстав для задоволення даного адміністративного позову та продовження строку затримання відповідача терміном на шість місяців, з метою його ідентифікації.
При цьому, колегією суддів враховуються правові висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішенні від 09.12.1980 у справі “Х проти Швейцарії”, в якому суд зазначив, що затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції може бути виправдане у відповідності до другої частини статті 5 § 1 (f)     Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод     запитами від компетентних органів, навіть якщо офіційне прохання або наказ про екстрадицію не видано, оскільки такі запити можуть вважатися “заходами” в розумінні цього положення.
Згідно зі     ст. 17 Закон України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, суди застосовують при розгляді справ практику Суду як джерело права.
Аналізуючи доводи апелянта про те, що він не ухилявся від ідентифікації, колегія суддів зазначає, що дані обставини дійсно є важливими, але їх наявність не виключає законодавчо регламентованої можливості продовження затримання відповідача у порядку     ст. 289 КАС України, про що зазначалося вище.
Твердження апелянта про те, що для задоволення вимог позивача у цій справі повинні бути одночасно дві підстави: неодержання інформації з країни походження та відсутність співпраці з боку іноземця, але друга підстава відсутня, колегія суддів до уваги не приймає як такі, що базуються на довільному тлумаченні вказаної норми     КАС України, і не відповідають цілі затримання відповідача - для його ідентифікації з метою видворення та реалізації відповідного судового рішення.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до частин першої - другої     ст. 77 КАС України     кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених     статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2020 року- без змін.
Керуючись ст.ст.     242,     289,     308,     310,     316,     321,     322,     325,     328,     329 КАС України, колегія суддів, -     
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 січня 2020 року – залишити без змін
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      В.О. Аліменко 

Судді                                                                                          А.Ю. Кучма 

 Н.В. Безименна

Повний текст постанови складено 27 січня 2020 року.