КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                                        Апеляційне провадження № 22-ц/824/1286/2020
                                                                                                                                              Справа № 369/5502/14-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем     України
 
12 лютого 2020 року                                                                                м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                 Кашперської Т.Ц., 
суддів                                      Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря               Богдан І.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області в складі судді Пінкевич Н.С., постановлену в м. Київ 19 листопада 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар Валентина Миколаївна, ОСОБА_4 про визнання заповіту, свідоцтва про право на спадщину недійсними,  
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, - 
в с т а н о в и в :
        
В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.
Заяву мотивувала тим, що 22 жовтня 2019 року з Єдиного державного реєстру судових рішень її представник дізнався про прийняту Верховним Судом постанову у справі № 369/5502/15-ц, якою рішення Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року було скасовано, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року залишено без змін. 
Рішенням суду першої інстанції позов задоволено та визнано недійсними заповіт ОСОБА_5 , посвідчений 05 грудня 2008 року державним нотаріусом Панікар В.М., а також свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 16 квітня 2013 року. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд прийшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог через те, що свідоцтво про право на спадщину було видане на підставі недійсного заповіту. При цьому місцевий суд обґрунтував прийняте ним рішення, поклавши в його основу акт посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи, проведеної у іншій цивільній справі № 369/2899/13ц, за висновком якої заповідач ОСОБА_5 під час складення заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла. 
22 листопада 2019 року, в черговий раз переглядаючи наявні у неї фотокопії матеріалів справи, відповідач дійшла висновку, що наразі існують істотні для справи обставини, які не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи № 369/5502/15-ц. До нововиявлених обставин заявник зокрема відносить відсутність в матеріалах справи документу, який би підтверджував (встановлював) той факт, що ОСОБА_6 як мати позивача та ОСОБА_5 , що склала заповіт на ім`я відповідача, є однією і тією ж особою, відсутні в матеріалах справи і документи, на підставі яких можна було б дійти висновку, що ОСОБА_3 є сином заповідача ОСОБА_5 , а тому вбачається, що без встановлення цього факту подання ОСОБА_3 позову є передчасним.
Крім того, до винесення рішення судом першої інстанції відповідачу не було відомо, що суд, фактично вийшовши за межі заявлених позовних вимог та за відсутності зі сторони позивача заяв про забезпечення доказів покладе в основу свого рішення тільки акт посмертної експертизи, проведеної в іншій цивільній справі, розгляд якої було завершено винесенням ухвали про залишення позову без розгляду. 
Також зазначала, що з огляду на останні законодавчі новації справа містить декілька виключних правових проблем, які для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, на думку сторони відповідача, потребують вирішення Великою Палатою Верховного Суду.
На підставі вищевикладеного просила рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року скасувати, провадження у справі № 369/5502/15-ц закрити.
 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.
 
               Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2019 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду іншим суддею.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на наступне.
Суд першої інстанції зазначив, що підставою висновку про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є наявність в матеріалах справи копій свідоцтва про народження, а також витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, проте скаржник не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд не визначився із наявністю істотних для справи обставин, які є підставою для перегляду судового рішення. На час розгляду справи та винесення рішення судом першої інстанції документи, що засвідчують державну реєстрацію шлюбу та походження дитини від подружжя, відсутні, долучені до матеріалів справи докази не можуть бути належними та допустимими доказами факту походження позивача від заповідача.
Крім того, до винесення судом першої інстанції рішення у справі № 369/5502/14-ц відповідачу не було відомо, що цей суд, фактично вийшовши за межі заявлених позовних вимог та за відсутності зі сторони позивача заяв про забезпечення доказів, покладе в основу свого рішення акт посмертної експертизи, проведеної в іншій цивільній справі, розгляд якої було завершено винесенням ухвали про залишення позову без розгляду.
Вказувала, що незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції полягає у наявності суперечностей у визначенні судом першої інстанції номеру цієї справи; у тому, що всупереч приписів ст. 187, ч. 2 ст. 427 ЦПК України питання про відкриття провадження за нововиявленими обставинами із винесенням відповідної ухвали судом першої інстанції не вирішувалось, а відтак перевірити дотримання судом процесуальних строків розгляду заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами неможливо. За відсутності ухвали про відкриття провадження у справі вбачається, що винесення ухвали про відмову у задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами є дочасним.
Зазначала, що інформація про належне повідомлення всіх учасників справи, зокрема третьої особи - державного нотаріуса Панікар В.М. в ухвалі, що оскаржується, відсутня, і в матеріалах справи також відсутні докази повідомлення його про час та місце розгляду справи, що є обов`язковою підставою для скасування цієї ухвали.
Вказувала, що всупереч приписів ч. 8 ст. 130 ЦПК України повістка про судове засідання судом першої інстанції відповідачу ОСОБА_1 , яка проживає за межами України, не надсилалась, і в матеріалах справи відсутні докази повідомлення її про дату, час і місце розгляду справи шляхом вручення судових повісток або розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Судом не надано оцінки доданій до матеріалів заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами ухвалі Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року у справі № 2-4777/2012, згідно якої провадження в справі було закрито.
Вказувала також, що за даними Єдиного державного реєстру судових рішень ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2019 року зареєстрована в реєстрі 06 грудня 2019 року, а оприлюднена 09 грудня 2019 року.
Звертала увагу апеляційної інстанції на додатково виявлену виключну правову проблему, яка для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, на думку сторони відповідача, потребує вирішення Великою Палатою Верховного Суду, на розгляд якої необхідно винести проблему, чи допускається з огляду на приписи п. 2 ч. 4 ст. 274 ЦПК України можливість розгляду в порядку спрощеного позовного провадження заяв про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами у спорах, пов`язаних із спадковими правовідносинами.
 
Відзивів на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Залишаючи без задоволення заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції виходив з того, що доводи заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами викладались відповідачем при поданні апеляційної скарги, при поданні заяв до суду касаційної інстанції та були предметом дослідження при перегляді рішення районного суду. З огляду на встановлене суд прийшов до висновку, що обставини, які вказав відповідач, не є нововиявленими у розумінні ст. 423 ЦПК України, оскільки процесуальні недоліки розгляду справи не вважаються нововиявленими обставинами  та можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.
 
Апеляційний суд погоджується із такими висновками, виходячи із наступного.
 
Із матеріалів справи вбачається, що в червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, в якому просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М., зареєстрований в реєстрі за № 2-3691, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16 квітня 2013 року, видане державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М., зареєстроване в реєстрі за № 1-736 (а. с. 2 т. 1).
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М., зареєстрований в реєстрі за № 2-3691, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16 квітня 2013 року, видане державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М., зареєстроване в реєстрі за № 1-736. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог через те, що свідоцтво про право на спадщину було видане на підставі недійсного заповіту. При цьому місцевий суд взяв до уваги акт посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 23 січня 2014 року № 32ц, проведеної у цивільній справі № 369/2899/13ц, за висновком якої ОСОБА_5 під час складення і підписання заповіту 05 грудня 2008 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла (а. с. 38 - 42 т. 2).
03 грудня 2015 року ОСОБА_1 ознайомилась з матеріалами справи під розписку (а. с. 44 т. 2).
15 грудня 2015 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року (а. с. 46 - 60 т. 2), посилаючись зокрема на те, що позивач ОСОБА_3 зловживав процесуальними правами і впродовж 2010 - 2015 років подав до суду кілька позовів про визнання заповіту недійсним, більшість з яких залишена без розгляду. Вказувала, що ОСОБА_5 , знаючи, що її син ОСОБА_3 ніде не працює, зловживає спиртними напоями та перебуває на обліку в психіатричній лікарні, склала заповіт на ім`я ОСОБА_1 , яка турбувалась та надавала всіляку допомогу ОСОБА_5 . Зазначала, що суд при задоволенні позову керувався результатами акту посмертної судово-психіатричної експертизи Чуб Т.С. № 32ц, який долучено до матеріалів іншої справи, а саме № 369/2899/13-ц, і який в судовому засіданні не оголошувався, не досліджувався та не обговорювався учасниками процесу (а. с. 49 т. 2). Зазначала, що закон не передбачає визнання недієздатним покійного (а. с. 52 т. 2). Вказувала на суперечності у визначенні судом першої інстанції номеру цієї справи, адже, наприклад, номер справи, вказаний судом першої інстанції на ухвалі про призначення експертизи від 15 квітня 2015 року, має номер 69/5502/14-ц, тоді як рішення у цій же справі має інший номер 69/5502/15-ц (а. с. 54 т. 2).
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року скасовано. Ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Приймаючи рішення про задоволення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що доказування, а відтак і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що судом було роз`яснено сторонам їхні права та обов`язки, а також попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. За клопотанням відповідача ОСОБА_1 ухвалою суду від 15 квітня 2015 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, однак через відсутність оплати експертизи та неподання додаткових матеріалів справу повернуто без виконання. Інших клопотань щодо призначення по справі експертизи сторонами заявлено не було. Суд апеляційної інстанції зазначав, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, при вирішенні спору про визнання його недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків, проте вищевикладене місцевий суд залишив поза увагою (а. с. 110 - 114 т. 3).
Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року рішення Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року скасовано. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2015 року залишено без змін (а. с. 170 - 174 т. 3). Верховний Суд виходив із того, що місцевий суд, розглядаючи спір, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57 - 60, 212 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваного судового рішення, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив акт посмертної судово-психіатричної експертизи  від 23 січня 2014 року № 32ц, яким встановлено, що ОСОБА_5 під час складення та підписання заповіту 05 грудня 2008 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не могла, адже він містить вичерпний висновок про її стан.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 423 ЦПК України  не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
 
Відповідно до ч. 5 ст. 423 ЦПК України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 429 ЦПК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами розглядається судом у судовому засіданні протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження за нововиявленими або виключними обставинами. Справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. У суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
 
Згідно ч. 3 ст. 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.
 
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
 
Відповідно до п. 7 даної постанови обставини, які відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.
 
Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.
 
Отже, підставою перегляду будь-якого судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами є те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї.
 
Таким чином перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок (що є прерогативою судів апеляційної та касаційної інстанції), а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.
 
Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (Pravednaya v. Russia, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).
 
Обсяг документів, із якого ОСОБА_1 могла дійти висновку про недоведеність, на її думку, родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , був наявний в матеріалах справи ще під час ухвалення рішення судом першої інстанції від 01 грудня 2015 року, із якими вона знайомилась до подання апеляційної скарги (а. с. 44 т. 2).
 
Разом із тим, заявник як в апеляційній скарзі, так і в запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначала сама, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5 , і не ставила дані обставини під сумнів, на що було правильно звернуто увагу судом першої інстанції.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення рішення) обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
 
Крім того, та обставина, що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_3 , встановлена судовим рішенням від 22 березня 2012 року у іншій справі, а саме № 2-72/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, копія якого наявна в матеріалах справи і яке набрало законної сили (а. с. 62 - 66 т. 1).
 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Аналогічні положення встановлювались ч. 3 ст. 61 ЦПК України в редакції станом на час ухвалення рішення.
 
Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (ч. 1 ст. 122 СК України), оскільки правове значення у даній справі має походження ОСОБА_3 не від двох осіб, які перебували в шлюбі, а саме від ОСОБА_5 , спадкоємцем якої він є, і наявні в матеріалах справи документи ці обставини підтверджують.
 
Другою істотною обставиною відповідачем було зазначено те, що при розгляді справи суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та за відсутності зі сторони позивача заяв про забезпечення доказів поклав в основу свого рішення лише акт посмертної експертизи № 32ц від 23 січня 2014 року, проведеної в іншій справі, на який позивач взагалі не посилався, і під час розгляду справи судом першої інстанції вказаний акт в судовому засіданні не оголошувався, не досліджувався та не обговорювався учасниками процесу.
 
Разом із тим, на цю ж обставину ОСОБА_1 посилалася в апеляційній скарзі, тобто зазначений доказ досліджувався судом, і особливості його прийняття і дослідження судом першої інстанції були предметом апеляційного та касаційного перегляду.
 
З огляду на викладене апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції в ухвалі від 19 листопада 2019 року про те, що обставини, на які посилається заявник як на нововиявлені, не можуть вважатися такими.
 
При цьому судом першої інстанції правомірно було враховано, що не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювались судом у процесі розгляду справи. Також не можуть визнаватися нововиявленими обставини, на які посилався учасник судового процесу в своїх поясненнях в суді будь-якої інстанції, або які могли бути встановлені судом в разі виконання вимог процесуального закону.
 
Також ОСОБА_1 в заяві про перегляд рішення за нововиявленими обставинами зазначалось, що справа № 369/5502/14-ц містить декілька виключних правових проблем (на наявність яких стороною відповідача зазначалось ще в апеляційній скарзі), які для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, на думку сторони відповідача, потребують вирішення Великою Палатою Верховного Суду.
 
Оскільки розгляд питань, які потребують вирішення Великою Палатою Верховного Суду, не належить до компетенції суду першої інстанції, і наявність цих питань не є підставами для перегляду рішення, зазначеними в ч. 2 ст. 423 ЦПК України, суд першої інстанції оцінки цим зазначеним відповідачем правовим проблемам правомірно не надав.
 
Оскільки до компетенції апеляційного суду розгляд таких питань також не належить, доводи апеляційної скарги, в яких скаржник звертає увагу апеляційного суду на виключну правову проблему, яка потребує вирішення Великою Палатою Верховного Суду, апеляційним судом не оцінюються.
 
Отже, оскільки заявником не було доведено передбачених ст. 423  ЦПК України підстав для перегляду рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, і доводи заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами фактично є переоцінкою доказів, які досліджувалися судом першої та вищих інстанцій, та посиланням на процесуальні недоліки розгляду справи, судом першої інстанції правомірно було відмовлено заявнику в задоволенні заяви про перегляд рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами.  
 
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо суперечностей у визначенні судом першої інстанції номеру цієї справи в ухвалі про відкриття провадження та в рішенні, а також доводи апеляційної скарги, що судом не надано оцінки ухвалі Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року у справі № 2-4777/2012, згідно якої провадження в справі було закрито, оскільки дані обставини не зазначалися заявником в ухвалі про перегляд рішення за нововиявленими обставинами і не були предметом розгляду суду першої інстанції.
 
Крім того, копія ухвали від 25 грудня 2012 року у справі № 2-4777/2012 наявна в матеріалах справи (а. с. 114 т. 1), а отже вона досліджувалася судом першої інстанції та під час апеляційного і касаційного перегляду.
 
Також апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги щодо непостановлення ухвали про відкриття провадження у справі за заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами всупереч ст. 187, ч. 2 ст. 427 ЦПК України, що, на думку заявника, унеможливлює вирішення питання, чи було дотримано судом процесуальних строків розгляду цієї заяви, та позбавило інших учасників справи права щодо подання відзиву та/або заперечень, пояснень чи клопотань.
 
Так, із матеріалів справи вбачається, що згідно протоколу передачі судової справи заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами було передано судді Пінкевич Н.С. 04 листопада 2019 року, а 19 листопада 2019 року заява розглянута по суті, і таким чином тридцятиденний строк, встановлений ч. 1 ст. 429 ЦПК України для розгляду заяв про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, дотриманий судом першої інстанції, при цьому позивачем ОСОБА_3 до постановлення ухвали подано заперечення на заяву, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.
Оскільки цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відповідач не вправі аргументувати апеляційну скаргу порушенням прав інших учасників процесу.
 
Крім того, відсутність такої ухвали про відкриття провадження за заявою не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення за результатами  розгляду заяви про перегляд справи за нововиявленими обставинами.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення третьої особи - державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М., а також самого відповідача ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи, що є обов`язковою підставою для скасування ухвали, апеляційний суд враховує наступне.
 
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
 
Виходячи із аналізу наведеної норми, обов`язковою підставою для скасування судового рішення є розгляд справи у відсутність учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, якщо цей учасник сам подає апеляційну скаргу і зазначає такі підстави для скасування, тобто відсутність в матеріалах справи доказів повідомлення третьої особи - державного нотаріуса Панікар В.М. про дату, час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування ухвали, враховуючи, що третя особа апеляційної скарги не подавала.
 
Відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
 
Враховуючи, що в матеріалах справи на а. с. 203 т. 3 наявне рекомендоване повідомлення про вручення 07 листопада 2019 року судової повістки на 19 листопада 2019 року представнику заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яким і було подано від її імені заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, доводи апеляційної скарги про розгляд справи у відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце розгляду справи, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом.
 
Доводи апеляційної скарги щодо оприлюднення ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2019 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень лише 09 грудня 2019 року правильних по суті висновків суду першої інстанції не спростовують і не є підставою для скасування ухвали суду, передбаченою ст. ст. 376, 379 ЦПК України.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до намагання відповідача повторно переглянути рішення суду в апеляційному порядку та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -
 
 п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2020 року.

Головуючий:                                                                     Кашперська Т.Ц.
            
Судді:                                                                                 Фінагеєв В.О.   
 
                                                                                            Яворський М.А.