ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

19 лютого 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/4382/19	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
секретар судового засідання Лащенко Р.В. 
за участі  позивача ОСОБА_1 
представника позивача Прокопенка А.В.
представника відповідача Власенка О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 р. (суддя Сліпець Н.Є., повне судове рішення складено 25.10.2019 р.) в справі № 160/4382/19 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - профспілковий комітет Дніпровської міської ради, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  моральної шкоди,  
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - профспілковий комітет Дніпровської міської ради, про визнання протиправним та скасування наказу № 16к від 11.04.2019 р. про звільнення її з посади головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради;  поновлення на посаді головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради; стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, починаючи з 11.04.2019 р.; стягнення компенсації в грошовій формі за заподіяну моральну шкоду в розмірі 20  000 грн.; стягнення витрат на правничу допомогу  в розмірі 18  500 грн. та інших судових витрат.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 р. позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради № 16к від 11.04.2019 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради; стягнуто з Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1  середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 11.04.2019 р. по 16.10.2019 р. у розмірі 72 519,68 грн.; стягнуто з Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 13 200,00 грн. в рахунок стягнення суми витрат на правову (правничу) допомогу; в задоволенні решти позовних вимог  відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права. Апелянт вказує про безпідставність відмови у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, а заява про поновлення такого строку позивачем не подавалась. Також вказує на безпідставність стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, а саме вважає, що застосовуючи принцип пропорційності, розмір таких витрат має бути 8  800 грн. Вважає неправильним розрахунок суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та зазначає, що правильною є сума в розмірі 11  331,20 грн. Крім того, зазначає, що ухвала від 05.11.2019 р. про відмову у роз`ясненні судового рішення винесена з порушенням норм процесуального права як така, що прийнята поза межами строку, встановленого ч. 3 ст. 254 КАС України.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.    
В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Позивач та її представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у зв`язку з чим суд визнав за можливе здійснити апеляційний перегляд справи за відсутності представника третьої особи. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились до судового засідання, перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради від 26.01.2018 року № 25к ОСОБА_1 з 01.02.2018 р. призначено на посаду головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради, за переведенням із департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради.
Станом на момент призначення ОСОБА_1  мала стаж служби в органах місцевого самоврядування (державної служби) 9 років 3 місяці 27 днів.
Наказом Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради №16-к від 11.04.2019 р. ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради з 11.04.2019 року відповідно до п. 4  ст. 40 КЗпП України  - за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Підставами для звільнення ОСОБА_1  слугували акти від 27.12.2018 р. та від 29.12.2018 р. про відсутність на робочому місці, лист голови профспілкового комітету Дніпровської міської ради від 19.03.2019 р. №5 щодо розгляду подання.
Також судом першої інстанції встановлено, що службові записки про відсутність позивача на робочому місці 27.12.2018 р. в період з 14-45 год. до 18-00 год. та 29.12.2018 р. в період з 09-00 год. до 18-00 год. складені не в дні складання актів про відсутність позивача на робочому місці (27.12.2018 р. та 29.12.2018 р. відповідно), а  03.01.2019 р., різняться за своїм змістом.
Табель обліку робочого часу за грудень 2018 р. містить відомості,  що позивач протягом грудня 2018 р. обліковувалась та їй була нарахована заробітна плата за повністю відпрацьований місяць, тобто з урахуванням восьмигодинного робочого дня, наявність прогулів у грудні 2018 р. за позивачем не відображено.
Згідно з розрахунками за підписом заступника начальника відділу планово-економічної роботи, бухгалтерського обліку та звітності  кількість відпрацьованих днів позивачем за грудень 2018 року    - 20 днів та нарахування не зменшено.
Згідно з випискою за картковим рахунком клієнта за період з 01.12.2018 р. по 31.03.2019 р.    ПАТ КБ «ПриватБанк» позивачу нараховані кошти у вигляді заробітної плати за грудень 2018 р. за відпрацьований період у повному обсязі,  без вирахуванням днів, які зазначені в акті перевірки та які в подальшому стали підставою для звільнення позивача.
Судом першої інстанції не прийнято посилання відповідача на додатковий табель обліку робочого часу за грудень 2018 р. із внесеними змінами, в якому відображено прогул позивача, через відсутність доказів правомірності внесення змін.
Службове розслідування зі встановлення причин відсутності позивача на робочому місці 27.12.2018 р. та 29.12.2018 р. та порушення нею правил трудового розпорядку відповідачем не проведено, письмові пояснення від позивача не отримано, акти про відмову від надання пояснень відсутні.
В день звільнення 11.04.2019 р. ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджено листком непрацездатності.
Встановивши приведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не надано належних та достовірних доказів відсутності позивача на роботі та наявності в її діях дисциплінарного  проступку, що стало підставою для звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП. Враховуючи ці висновку, а також факт звільнення в період тимчасової непрацездатності, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги, скасував наказ про звільнення та поновив ОСОБА_1 на посаді.
При вирішенні спору в частині стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу, судом першої інстанції застосовано відомості, зазначені у розрахунках позивача за останні 2 місяці роботи, що передували звільненню, тобто за лютий та березень 2019 р., та встановлено, що середньоденний заробіток після відрахування обов`язкових відрахувань, в тому числі лікарняних, становить 566,56 грн., відповідно,  розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 11.04.2019 р. по 16.10.2019 р. (включно), становить (566,56 грн. х 128 робочих дні), що дорівнює 72 519,68 грн. 
Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди у зв`язку з не наданням позивачем доказів заподіяння такої шкоди оскарженим наказом.
Оскільки в матеріалах справи міститься документальне підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу,  з урахуванням того, що позов задоволено частково, суд першої інстанції  дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача стосовно стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, а саме у сумі 13 200,00 грн.
Судом першої інстанції відмовлено у стягненні на користь позивача витрат за надання консультацій та здійснення участі у засіданнях профспілкового комітету Дніпровської міської ради у розмірі 5 300,00 грн., виходячи з того, що останні не були здійснені при розгляді даної адміністративної справи у суді.          
Також судом першої інстанції відмовлено у стягненні з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору в розмірі 3 073,60 грн.,  оскільки позивач в силу п. 1 ч. 1  ст. 5 Закону України «Про судовий збір»   звільнена від сплати судового збору щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а клопотання про повернення судового збору позивачем не подано.
Спірним під час апеляційного перегляду є дотримання позивачем строку звернення до суду та, як наслідок, правомірність відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду; правильність визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що має бути стягнутий за один місяць; обґрунтованість розміру витрат на професійну правничу допомогу, яка стягнута з відповідача на користь позивача.
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведені висновки суду першої інстанції обґрунтованими, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01.02.2018 р. наказом Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради від 26.01.2018 року № 25к  призначено на посаду головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради, за переведенням із департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради.
Наказом Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради №16-к від 11.04.2019 р. ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради з 11.04.2019 р. відповідно до п. 4  ст. 40 КЗпП України  - за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Доведеність наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ст. 40 КЗпП, дотримання відповідачем процедури звільнення не є спірним під час апеляційного перегляду справи, тому судом не встановлюються ці обставини та не надається таким обставинам правова оцінка.
Стосовно дотримання позивачем строку звернення до суду суд зазначає наступне.
З позовом про визнання протиправним та скасування наказу від 11.04.2019 р. № 16-к про звільнення ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду 11.05.2019 р., про що свідчать  відомості про дату оформлення  відправлення засобами поштового зв`язку на конверті (а.с. 54 т.1).
Питання строку звернення до адміністративного суду врегульоване статтею 122 КАС України, за змістом частини 1 якої  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 5 статті 122 КАС встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Питання обчислення  процесуального строку унормовано статтею 120 КАС України, за приписами частини 9 якої  строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.
Зважаючи на те, що позовна заява здана позивачем на пошту 11.05.2019 р., тобто в останній день  місячного строку звернення до суду  у справі про звільнення з публічної служби, строк звернення до суду не вважається пропущеним.
Вирішуючи клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду та відмовляючи у задоволенні такого клопотання ухвалою від 09.07.2019 р., суд першої інстанції виходив з інших обставин, а саме з ознайомлення позивача з наказом про звільнення 02.05.2019 р.   (а.с. 190-191 т.1).
Проте, суд доходить до висновку, що у будь-якому разі позивачем дотримано строк звернення до суду, оскільки позовна заява здана на пошту в останній день місячного строку.
Відповідно, доводи апелянта в цій частині є безпідставними. 
Наступним спірним питанням є правильність визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що має бути стягнутий за один місяць.
Судом першої інстанції допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу міського електротранспорту управління транспортної інфраструктури транспорту департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради з 11.04.2019 р. та стягнення з Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць (22 робочі дні) в розмірі (566,56 х 22), що складає 12 464,32 грн.
Не є спірним питання обчислення судом першої інстанції середньоденного заробітку позивача на рівні 566,56 грн.
Апелянт стверджує, що при розрахунку суми заробітної плати, яка має бути стягнута на користь позивача негайно за один місяць, слід враховувати кількість робочих днів 20, а не 22, відповідно, сума заробітної плати за один місяць має складати 11  331,20 грн., а не 12  464,32 грн.
За приписами пункту 2 частини 1 стаття 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про  присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
Тобто, законодавцем чітко визначено обов`язок суду допустити до негайного виконання рішення про присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць.
Ця процесуальна норми не містить приписів щодо  необхідності обчислення такої суми, виходячи з кількості робочих днів у місяцях, що передують звільненню.
Пункт 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100), на який посилається відповідач, регулює питання обчислення середньоденної заробітної плати. При цьому апелянтом не спростовується правильність обчислення судом першої інстанції середньоденного заробітку в розмірі 566,56 грн.
Останній абзац пункту 8 Порядку № 100   має наступний зміст: «Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного  числа  робочих  днів за останні два календарні місяці згідно з  графіком  роботи  підприємства,  установи,  організації, встановленим   з   дотриманням  вимог  законодавства.».
Відповідно, цей абзац встановлює правила обчислення середньомісячного числа робочих днів саме для визначення розміру середньоденного заробітку, а не для  обчислення розміру заробітної плати, який має бути стягнутий за один місяць в порядку негайного виконання рішення.
Відтак, суд вказує, що судом першої інстанції правильно розраховано суму, що стягується в порядку п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України, виходячи із кількості робочих днів на місяць - 22.
Стосовно обґрунтованості розміру витрат на професійну правничу допомогу, яка стягнута з відповідача на користь позивача, суд зазначає наступне.
Позивач просила стягнути на її користь  витрати  на професійну правничу допомогу в розмірі 18  500 грн.
Суд першої інстанції частково задовольнив такі вимоги, стягнувши на користь позивача з відповідача такі витрати в розмірі 13  200 грн., зазначивши, що в матеріалах справи міститься документальне підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу та врахувавши  часткове задоволення позову.
Судом першої інстанції відмовлено у стягненні на користь позивача витрат за надання консультацій та здійснення участі у засіданнях профспілкового комітету Дніпровської міської ради у розмірі 5 300,00 грн., виходячи з того, що останні не були здійснені при розгляді даної адміністративної справи у суді.          
Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати  на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини  3 статті 132 КАС).
Стаття 134 КАС України  встановлює, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2).
Згідно з частиною 3 статті 134 КАС  України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За змістом частини 4 статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини 5 статті 134 КАС розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 7 статті 134 КАС обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Матеріали справи містять підтвердження здійснення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також фактичне отримання такої допомоги, пов`язаної з розглядом цієї справи: договір    про надання правничої допомоги від 05.02.2019 р. № 115, угоду № 1 до договору від 05.02.2019 р., угоду № 2 до договору від 03.05.2019 р.,    копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 29.05.2006 р. № 1537, копію акта №1 приймання наданої правової допомоги від 02.05.2019 р., копію акта №2 приймання наданої правової допомоги від 03.05.2019 р., копію рахунку-фактури №044 від 02.05.2019 р. на суму 5 300,00 грн., копію рахунку-фактури №045 від 06.05.2019 р. на суму 13 200,00 грн., копії квитанціями про сплату вказаних сум від 06.05.2019 р. та від 07.05.2019 р.
За змістом додаткових угод до договору про надання правничої допомоги вартість послуг складається з  правового аналізу та надання консультацій стосовно подання департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради до профспілкового комітету Дніпровської міської ради на звільнення у розмірі 3 300,00 грн.; участі у засіданнях профспілкового комітету Дніпровської міської ради у розмірі 2 000,00 грн.; складання позовної заяви до суду у розмірі 3 500 грн.;  представництва інтересів у суді  10 000,00 грн.
Судом першої інстанції обґрунтовано визнано такою, що має бути стягнута з відповідача на користь позивача, сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13  200 грн., зважаючи на те, позивачем документально підтверджено понесені  витрати, пов`язані з розглядом цієї справи, а саме вартість послуг зі складання позовної заяви, а також участі адвоката в судових засіданнях суду першої інстанції.
Доводи апелянта, що акти приймання правової допомоги підписані в наступному місяці спростовуються умовами договору, яким передбачено підписання акту не пізніше сьомого числі місяця, наступного за тим, в якому надавалася правова допомога.
Посилання апелянта на стягнення правової допомоги, яка надавалась у квітні 2019 р., тоді як провадження у справі відкрите лише 17.05.2019 р., не можуть бути прийняті до уваги, оскільки правнича допомога надавалась позивачу й до відкриття провадження у справі (зокрема, щодо складення позовної заяви).
Доводи апелянта про відсутність в актах детального опису робіт не можуть слугувати підставою для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, оскільки акти містять необхідні відомості щодо змісту наданих послуг.
Апелянтом не доведено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, які стягнуто з відповідача на користь позивача, є неспівмірним  з ціною позову, оскільки справа про поновлення на роботі має для позивача виключне значення.
Також є безпідставним посилання відповідача на складення та подання позову особисто позивачем, оскільки відповідачем не спростовано факт  складення позовної заяви саме адвокатом. 
Щодо доводів апелянта стосовно того, що застосовуючи принцип пропорційності, розмір таких витрат має бути 8  800 грн., оскільки судом першої інстанції задоволено чотири позовні вимоги з шести заявлених позивачем, суд зазначає наступне.
          Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною 3 статті 139 КАС визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Згідно з частиною 9 статті 139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Судом першої інстанції задоволено основні позовні вимоги, за вирішенням яких позивач звернулась до суду. Так, судом першої інстанції визнано протиправним та скасовано наказ про звільнення позивача з посади публічної служби, позивача поновлено на посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від основних позовних вимог у розумінні пункту 23 статті 4 КАС України як вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Крім того, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору не є позовними вимогами.
Таким чином, зважаючи на задоволення в повному обсязі основних  позовних вимог про  визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача з посади публічної служби, поновлення позивача на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд визнає обґрунтованим розмір витрат на професійну правничу допомогу, визначений судом першої інстанції.
Доводам апелянта стосовно того, що ухвала від 05.11.2019 р. про відмову у роз`ясненні судового рішення винесена з порушенням норм процесуального права як така, що прийнята поза межами строку, встановленого ч. 3 ст. 254 КАС України, судом не надається правова оцінка, оскільки ухвала про відмову у роз`ясненні судового рішення відповідно до пункту 16 частини 1 статті 294 КАС України може бути оскаржена окремо від рішення суду.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Позивачем подана заява про відшкодування витрат  на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку, в  розмірі 6500 грн., які складаються з правового аналізу матеріалів справи та апеляційної скарги (1500 грн.), складення відзиву на апеляційну скаргу (2000 грн.), участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції (3000 грн.).
Крім того, після оголошення перерви у справі позивачем подана заява про додаткове стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. (за участь в судовому засіданні  19.02.2020 р.).
Відповідач просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, подавши відповідне клопотання.
Судом встановлено, що 02.01.2020 р. між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Аукторітас» укладено договір № 135, умовами якого передбачено  надання позивачу правової допомоги,  в тому числі правового аналізу матеріалів справи та апеляційної скарги в справі № 160/4382/19, складання відзиву на апеляційну скаргу в цій справі, участі в одному судовому засіданні в Третьому апеляційному адміністративному суді в цій справі, але не виключно.
Додатковою угодою № 1 від 17.02.2020 р. до договору № 135 від 02.01.2020 р.  передбачено  надання правової допомоги, яка полягає у наданні правового аналізу матеріалів справи та апеляційної скарги, складання відзиву, участь у двох судових засіданнях. 
Виконання адвокатом прийнятих обов`язків та надання зазначеного обсягу правничої допомоги позивач підтверджує  актом № 3 від 02.01.2020 р., рахунком-фактурою  № 059 від 02.01.2020 р., актом № 4 від 17.02.2020 р., рахунком-фактурою від 17.02.2020 р. № 063. 
Позивачем здійснені витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 9500 грн.
Вище судом приведено норми процесуального права, які регулюють питання розподілу судових витрат, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу.
Суд вказує,  що обсяг,  види та вартість правничої допомоги є неспівмірними з урахуванням складності справи та часу, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягу, оскільки той самий адвокат брав участь у справі в суді першої інстанції, складав позовну заяву, відповідно, був обізнаний в обставинах справи, правовому регулюванні спірного питання, що обумовлює висновок про недоведеність підстав для стягнення витрат на правовий аналіз матеріалів справи та апеляційної скарги в розмірі 1500 грн., тому, співмірною та достатньою суд вважає суму, яка підлягає стягненню, в розмірі 8000 грн. (складення відзиву та участь в двох судових засіданнях).  
Оскільки ця справа стосується питання прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, а позивач не є службовою особою, яка у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займає відповідальне та особливо відповідальне становище, ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308,   315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 р. в справі № 160/4382/19 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 р. в справі № 160/4382/19  за позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - профспілковий комітет Дніпровської міської ради, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,  моральної шкоди залишити без змін.
Стягнути з бюджетних асигнувань Департаменту транспорту та транспортної інфраструктури Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000 (вісім  тисяч) грн.
Постанова   суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 19.02.2020 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
          Повне судове рішення складено 20.02.2020 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко