УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/2147/18  Головуючий у 1-й інст. Луньова Д. Ю. 
Категорія 2 Доповідач Шевчук А. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №289/2147/18 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок за договором купівлі-продажу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  
на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Луньової Д.Ю. у м. Радомишлі,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Просила визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідачі є власниками спірного житлового будинку відповідно у ѕ та ј частках. У березні 2018 року між нею та відповідачами укладений договір купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна. Вона віддала відповідачам по 20 000 грн. кожному, що підтверджується розписками продавців, а останні передали їй ключі від вхідних дверей будинку, запевнивши що до 01 жовтня 2018 року підготують усі необхідні документи для оформлення правочину в нотаріальному порядку. Проте, посвідчити договір у нотаріальному порядку можливості немає у зв`язку з тим, що земельні ділянки за вказаною адресою не перебувають у Державному земельному кадастрі, відповідачі втратили оригінали правовстановлюючих документів на нерухомість та не бажають їх відновлювати, а відтак - підготувати документи і з`явитися до нотаріуса за нотаріальним посвідченням договору купівлі-продажу. Повернути їй гроші відповідачі також не бажають, оскільки їх витратили, а коштів на те, щоб підготувати документи та з`явитися до нотаріуса або віддати їй гроші у них немає. Разом із тим, відповідачі на будинок не претендують, а житловий будинок фактично перебуває у її користуванні та володінні. 

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неправильне (помилкове) вирішення справи, просить рішення суду скасувати, а справу направити для проводження розгляду до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що 16 жовтня 2019 року головуюча-суддя суду першої інстанції пішла до нарадчої кімнати і до кінця робочого дня з нарадчої кімнати не вийшла. Відповідно до відомостей ЄРДСР рішення суду від 16 жовтня 2019 року станом на день подачі апеляційної скарги до реєстру не внесено. Копія рішення суду її представником не отримана. Окрім того, ст.5 ЦПК України передбачає, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, а тому суд має можливість фактично, а не формально стати на захист її порушеного права. Також дана норма права не обмежує суд у виборі способу захисту, прямо передбаченого законом, та дозволяє, виходячи із принципу верховенства права, визначити не лише прямо передбачений в нормативному акті спосіб захисту порушеного права особи, а й спосіб захисту, який не передбачений законом, але не суперечить йому. Ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення правочину є головною причиною звернення до суду із даним позовом. У продавців також відсутній кадастровий номер земельної ділянки під будинком, який належить їм на праві спільної часткової власності.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав. 

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом, виданих 22 березня 2018 року приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Камінською Л.В., на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 належить ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-8). 

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22 березня 2018 року приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Камінською Л.В., на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 належить 1/4 частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9-10). 

Із оригіналу розписки від 22 березня 2018 року вбачається, що ОСОБА_2 при продажі нерухомості по АДРЕСА_1 взяла з ОСОБА_1 гроші в сумі 20 000 грн. за хату (а.с.133), а із оригіналу розписки від 22 березня 2018 року слідує, що ОСОБА_4 , яка діє від імені та в інтересах свого сина ОСОБА_3 за довіреністю, що посвідчена 22 березня 2018 року в нотаріальному порядку, отримала від ОСОБА_1 20 000 грн. за продаж хати, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . Передала їй будинок та ключі від нього. Претензій не має. Зобов`язується оформити купівлю-продаж будинку в нотаріуса до 01 червня 2018 року (а.с.134).

Довідкою виконкому Вишевицької сільської ради від 14 листопада 2019 року №370 та актом від цієї ж дати позивач підтверджує ту обставину, що з 2018 року вона постійно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, на підставі вищевикладених письмових доказів складається враження, що сторони начебто домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку і відбулося повне виконання договору, але відповідачі ухиляються від його нотаріального посвідчення.

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (частина перша ст.181 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частиною третьою ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Разом із тим, у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, судам роз`яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є лише правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо: 1) це право оспорюється або 2) не визнається іншою особою, а також у разі 3) втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок відповідачів знаходяться у позивача, що не заперечується сторонами. Окрім того, у разі навіть втрати правовстановлюючих документів наявна можливість одержати у нотаріуса дублікати свідоцтв про право на спадщину за законом або заповітом, а тому можливість поновлення правовстановлюючих документів відповідачів на житловий будинок не втрачена. Зворотного належними та допустимими доказами не доведено. Позивачу ж правовстановлюючі документи на житловий будинок не видавалися взагалі, а право звернення із позовом про визнання права власності в порядку ст.392 ЦПК України належить власнику майна, із чого обґрунтовано виходив суд першої інстанції. 

Окрім того, відповідачі проти задоволення позову не заперечують та позов визнають, тобто з приводу житлового будинку спору між сторонами не існує.

Питання ж полягає в раціональному, на погляд позивача, оформленні права власності.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо положень ст.5 ЦПК України про застосування судом способів захисту не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки позов у даній справі пред`явлений для уникнення встановленої законодавством процедури нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, можливість якого наразі не втрачена. Також позов заявлений фактично не для визнання права власності, а для набуття права власності, що не є тотожними поняттями та наявна підміна понять, а тому такий позов задоволений бути не може. Суд не в праві підміняти інші органи, зокрема, нотаріальні, оскільки є інші позасудові шляхи для відновлення права, а законність не може бути підмінена доцільністю.

Із протоколу судового засідання вбачається, що головуюча у суді першої інстанції 16 жовтня 2019 року о 16 годині 37 хв. видалилася до нарадчої кімнати, а о 17 год. 13 хв. вона цього ж дня оголосила вступну та резолютивну частини рішення і роз`яснила права на оскарження. Позивач або її представник зауваження щодо технічного запису судового засідання від 16 жовтня 2019 року та протоколу судового засідання в порядку, передбаченому ст.249 ЦПК України, не подавали. За таких обставин, матеріали справи спростовують доводи апеляційної скарги щодо недотримання судом першої інстанції процедури проголошення вступної та резолютивної частин рішення. Не доведені й обставини порушення норм процесуального права, із якими частина третя ст.376 ЦПК України пов`язує обов`язковість скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Факту ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення договору не встановлено. Рішення законне та обґрунтоване. Підстав для його скасування не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не змінюють. Із огляду на вищевикладене, в силу ст.375 ЦПК України, рішення залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 16 жовтня 2019 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: 

Повний текст постанови складений 02 березня 2020 року.