ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Скочок Т.О.
                                                                                                                  суддя-доповідач: Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2020 року                                                                                   Справа № 640/23179/19

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:                      Епель О.В., 
суддів:                                                      Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,
за участю секретаря                     Лісник Т.В.,          
представника позивача                    Єрмоленка Є.В.,
представника відповідача          Бездолі Ю.О.,
представників ДБК «Трудовий відпочинок» Мельник М.М., 
Чайковського І.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційні скарги Державної архітектурно-будівельної інспекції України та дачно-будівельного кооперативу «Трудовий відпочинок» на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року у справі

за позовом           дочірнього підприємства «Інтеграл-Буд» 
товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтеграл»

до                     Державної архітектурно-будівельної інспекції України,

третя особа, яка не заявляє 
самостійні вимоги 
на предмет спору: Департамент Державної архітектурно-будівельної 
інспекції в Одеській області,

про                     визнання протиправними рішення та наказу,

В С Т А Н О В И В :

Дочірнє підприємство «Інтеграл-Буд» товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтеграл» звернулося до суду з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про визнання протиправними рішення головного інспектора будівельного нагляду від 04.10.2019 № 25 «Про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт» та наказу ДАБІ України від 04.10.2019 № 25-«д» «Про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт».
Також позивачем подано заяву про забезпечення позову в цій справі, в якій він просив зупинити дію оскаржуваного ним наказу ДАБІ України від 04.10.2019 № 25-«д» про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт від 07.06.2019 № ІV 113191580912 на об`єкті будівництва «Будівництво курортно-рекреаційного розважального комплексу-пансіонату сімейного типу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, розташованого в м.  Одеса, 13 ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчику)».
В обґрунтування вимог щодо необхідності вжиття судом таких заходів забезпечення позову позивач посилався на очевидну протиправність оскаржуваного ним наказу ДАБІ, зазначаючи, що такий наказ прийнятий контролюючим органом за результатами незаконної перевірки та з посиланням на відсутність реєстрації містобудівних умов та обмежень для проектування вищевказаного об`єкта будівництва, що не відповідає дійсності, оскільки будівельні роботи виконуються на підставі всіх необхідних дозвільних документів, зокрема й містобудівних умов та обмежень, зареєстрований у встановленому законом порядку. 
Крім того, позивач наголошував, що таким наказом ДАБІ України від 04.10.2019 № 25-«д» повністю блокується його діяльність як замовника будівництва, у зв`язку з чим він зазнає прямих збитків від простою інвестиційного проекту та змушений сплачувати неустойку, тому продовження дії цього наказу до ухвалення судом рішення по суті позовних вимог у цій справі призведе до значних збитків ДП «Інтеграл-Буд».
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року заяву позивача задоволено та вжито відповідні заходи забезпечення його позову.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку наявні правові підстави, прямо передбачені статтею 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову, а саме: наданими позивачем доказами підтверджується факт здійснення реєстрації містобудівних умов та обмежень забудови відповідної земельної ділянки, а отже існують певні ознаки очевидної протиправності оскаржуваного у цій справі наказу ДАБІ. 
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного наказу повністю блокується діяльність позивача як замовника будівництва, який у рамках девелоперського проекту зазнає значних прямих збитків від простою будівництва, через неможливість завершити відповідний інвестиційний проект. 
При цьому, судом було прийнято до уваги, що станом на момент звернення з цією заявою про забезпечення позову позивачем вже отримано від контрагента ТОВ «Авіа-Техсервіс» письмову вимогу про сплату неустойки у зв`язку з порушенням зобов`язань за попереднім договором від 16.09.2019 про надання у суборенду баштового крану.
Ці та інші обставини в їх сукупності були оцінені судом першої інстанції як такі, що надають достатні правові підстави та зумовлюють необхідність вжити заявлені позивачем заходи забезпечення його позову до вирішення спору по суті позовних вимог у цій справі.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ДАБІ та ДБК «Трудовий відпочинок» подали апеляційні скарги, в яких просять її скасувати та відмовити в задоволенні заяви позивача про забезпечення його позову.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог ДАБІ стверджує, що позивач не отримував містобудівних умов та обмежень на забудову відповідної земельної ділянки в порядку, передбаченому законодавством, що надані ним містобудівні умови не зареєстровані та є підробкою документів, що позбавляє замовника права навіть на розроблення проектної документації, а тим більше, на отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Також ДАБІ посилається на те, що нарахування позивачу неустойки, про яку зазначено в рішенні суду першої інстанції, є спірним  і що позивачем не доведено факту завдання йому збитків.
Апелянт ДБК «Трудовий відпочинок» у своїй апеляційній скарзі стверджує, що оскаржувана ухвала суду про забезпечення позову порушує його права та законні інтереси, а також права членів ДБК та місцевих мешканців, оскільки будівництво на узбережжі Чорного моря, яке здійснюється позивачем, може завдати незворотних наслідків екосистемі, несе ризик зсуву схилів на будівельному майданчику та може призвести до руйнування будинків членів ДБК «Трудовий відпочинок» і багатьох жителів м. Одеси, а також створює загрозу життю людей.
При цьому, апелянт ДБК «Трудовий відпочинок» вважає, що суд першої інстанції, постановивши ухвалу про забезпечення позову в цій справі, вирішив спір по суті без розгляду справи та прийняв позицію позивача щодо очевидної протиправності оскаржуваних ним рішень ДАБІ, а також не врахував вимог адміністративного процесуального законодавства щодо співмірності заходів забезпечення позову до заявлених позовних вимог.
Крім того, апелянт ДБК «Трудовий відпочинок» звертає увагу суду на те, що за фактом підробки спірних містобудівних умов та обмежень порушено кримінальне провадження, у рамках якого призначено відповідне експертне дослідження.
З цих та інших підстав апелянти вважають, що ухвала суду першої інстанції прийнята за неповно встановлених обставин та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову в цій справі.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2020 відкрито апеляційне провадження, установлено строк на подання відзивів на апеляційні скарги та призначено справу до судового розгляду.
Позивачем подано відзив на апеляційні скарги, в якому просить він просить залишити скарги без задоволення, а ухвалу суду - без змін, наполягаючи на наявності очевидних ознак протиправності оскаржуваного ним наказу ДАБІ.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін, з наступних підстав.
Обставини, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Дочірнє підприємство «Інтеграл-Буд» товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Інтеграл» є замовником будівництва курортно-рекреаційного розважального комплексу-пансіонату сімейного типу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, розташованого в м.  Одеса, 13 ст. Великого Фонтану (біля концертного майданчику).
Зазначене будівництво здійснюється на підставі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 17.02.2015 № 01-06/151, виданих Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради, та дозволу на виконання будівельних робіт від 07.06.2019 № ІV 113191580912.
Наказом ДАБІ України від 04.10.2019 № 25-д анульовано зазначений дозвіл на виконання будівельних робіт.
Будівельні роботи на об`єкті були зупинені.
На адресу позивача від ТОВ «Авіа-Техсервіс» надійшла вимога про сплату неустойки в розмірі 202  800,00 грн. у зв`язку з порушенням зобов`язань за попереднім договором від 16.09.2019 про надання у суборенду баштового крану.
Нормативно-правове регулювання.
Так, відповідно до частин першої, другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
У частині першій статті 151 КАС України визначено, що позов може бути забезпечено:                     
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;                
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 
3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Статтями 152-154 КАС України визначено вимоги до заяви про забезпечення позову, порядок її подання та розгляду судом.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Отже, інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано главою 10 КАС України, яка закріплює підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також способи його забезпечення в адміністративному процесі.
За своєю юридичною природою інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту.
Основним завданням зазначеного інституту є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб. 
Головною метою його застосування є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за наявності хоча б однієї з умов, передбачених ст. 150 КАС України, на підставі обґрунтованої заяви та доданих до неї матеріалів.
Окремо слід звернути увагу на таку правову підставу як «наявність очевидних ознак протиправності рішення суб`єкта владних повноважень».
Водночас, такі ознаки не мають окреслених законодавчих меж та кваліфікуючих критеріїв і в кожній конкретній справі ці поняття є оціночними.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що встановлення судом лише ознак протиправності може бути самостійною підставою для забезпечення позову і не є з юридичної точки зору тотожнім встановленню самого факту протиправності рішення суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню судом при вирішенні спору по суті.
Отже, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має встановити наявність самих таких ознак, які свідчать про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом, а не встановлювати його правомірність/протиправність на цій стадії.
Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 10 квітня 2019 року (справа № 826/16509/18) та від 06 лютого 2019 року (справа № 826/13306/18).
Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи від 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. 
Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» (Заява № 11901/02) зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи апелянтів про те, що оскаржуваною ухвалою суд вирішив справу по суті.
Перевіряючи оскаржувану апелянтами ухвалу суду та аналізуючи всі інші доводи апелянтів, відповідно до вимог статті 308 КАС України, колегія суддів зазначає, що ДП «Інтеграл-Буд», не погоджуючись з прийнятим ДАБІ України наказом від 04.10.2019 № 25-д та звернувшись з позовом у цій справі, реалізувало своє право на звернення до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позов у порядку, передбаченому адміністративним процесуальним законодавством та з підстав, прямо передбачених частиною другою статті 150 КАС України.
Так, як було правильно встановлено судом першої інстанції з тих матеріалів, що були подані заявником, ДП «Інтеграл-Буд» є учасником інвестиційного проекту та замовником будівництва, дозвіл на виконання якого анульовано зазначеним вище наказом, що зумовлює зупинення виконання будь-яких будівельних робіт на об`єкті та, як наслідок, унеможливлює реалізацію позивачем взятих на себе зобов`язань і тягне для нього відповідні майнові наслідки. 
При цьому, судова колегія зазначає, що апеляційний суд, перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції, приймає до уваги лише ті докази, які були в наявності суду на момент прийняття оскаржуваної ухвали та покладені в основу такого судового рішення.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, станом на час розгляду судом першої інстанції питання про вжиття заходів забезпечення позову ДП «Інтеграл-Буд» одним з його контрагентів, а саме ТОВ «Авіа-Техсервіс», вже було виставлено вимогу про сплату неустойки в розмірі 202  800,00 грн. у зв`язку із зупиненням будівництва /т. 1 відокремлених матеріалів а.с. 39 зі зворотного боку/.
Крім того, ДП «Інтеграл-Буд» було надано документи, які підтверджують чіткий темпоральний план, у межах якого повинні виконуватися відповідні будівельні роботи, та первинні документи, що засвідчують обсяг робіт, проведених для належного виконання інвестиційного проекту до зупинення будівництва внаслідок прийняття оскаржуваного позивачем наказу ДАБІ України /т. 1 відокремлених матеріалів а.с. 26-40/.
Ці та інші обставини були правильно враховані судом першої інстанції як підстави для забезпечення позову, оскільки вказаний інвестиційний проект становить питому вагу господарської діяльності позивача, і в разі, якщо не було б зупинено  дію оскаржуваного позивачем наказу ДАБІ  до вирішення цієї справи по суті заявлених позовних вимог, позивач був би позбавлений можливості здійснювати свої функції та продовжуватиме нести збитки, що безумовно є порушенням його прав та охоронюваних законом інтересів.
Втім, відповідно до частини четвертої статті 125 Конституції України з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У частині першій статті 5 КАС України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Системний аналіз чинного законодавства дає підстави дійти висновку, що у вказаній процесуальній нормі йдеться саме про законний інтерес і за своїм смисловим навантаженням термін «законний інтерес» є тотожним «охоронюваному законом інтересу», оскільки саме законність обумовлює існування зазначеної категорії інтересу і надання інтересу законної (легітимної) охорони.
У рішенні від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив,  що поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.
Таким чином, «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Отже, невжиття заходів забезпечення позову ДП «Інтеграл-Буд» шляхом зупинення дії наказу ДАБІ від 04.10.2019 № 25-д до вирішення спору по суті мало б наслідком істотні фінансові витрати та суттєві зміни в господарській діяльності позивача, усунення яких та застосування реституції у спірних правовідносинах, у разі задоволення судом відповідного позову, а також ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача було б значно ускладнено або навіть унеможливлено.
Крім того, аналізуючи доводи апелянтів, судова колегія звертає увагу на те, що підставою для прийняття ДАБІ зазначеного наказу стала інформація, отримана від Департаменту ДАБІ в Одеській області, про те, що містобудівні умови та обмеження щодо об`єкта будівництва позивача не зареєстровані. 
Разом з тим, позивачем при поданні до суду першої інстанції заяви про забезпечення позову були надані відповідні містобудівні умови та обмеження з відміткою про їх реєстрацію. 
Тобто, доказами, наданими суду першої інстанції, підтверджувалася відсутність підстави, з якої ДАБІ прийнято такий наказ.
Доказів, які б це спростовували або вказували на протилежне у суду першої інстанції не було, такі докази не подавалися ані учасниками справи, ані ДБК «Трудовий відпочинок». 
Таким чином, на момент розгляду заяви позивача про забезпечення позову в суду першої інстанції були обґрунтовані підстави вважати наявними очевидні ознаки протиправності наказу ДАБІ від 04.10.2019 № 25-д, які в сукупності з наведеним вище, є достатніми правовими підставами, передбаченими ст. 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову.
При цьому, апеляційний суд наголошує, що судом першої інстанції не здійснювалася перевірка безпосередньо протиправності/правомірності вказаного наказу відповідача, як на тому наполягають апелянти, та не приймалося рішення щодо його протиправності, а було враховано саме вищевказані ознаки такого наказу і встановлення ухвалою суду таких ознак не унеможливлює вирішення спору на користь відповідача за результатами розгляду справи по суті. 
Разом з тим, судова колегія зазначає, що сам факт протиправності/правомірності оскаржуваних  рішень може бути встановлений тільки на підставі з`ясування всіх фактичних обставин справи, оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, що здійснюється судом при ухваленні рішення за результатами розгляду позовних вимог.
Посилання представника апелянта - ДБК «Трудовий колектив» на висновки Верховного Суду, зокрема у постановах від 30.09.2019 (справа №  1840/3517/18), від 21.11.2018 (справа № 826/8556/17), від 25.04.2019 (справа №  826/10936/18), про те, що відповідність винесеного рішення і наказу критеріям правомірності підлягає дослідженню при судовому розгляді і що суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, колегія суддів приймає до уваги, однак ще раз наголошує, що судом першої інстанції не здійснювалося дослідження оскаржуваного позивачем наказу критеріям правомірності, а перевірялася наявність ознак його протиправності як однієї з підстав саме для вжиття заходів забезпечення позову та надавалася оцінка обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжити відповідні заходи, з урахуванням тих доказів, які були надані суду.
У контексті дослідження цього питання та з урахуванням вищенаведеного аналізу правової конструкції частини другої статті 150 КАС України, колегія суддів звертає увагу на те, що апелянти в ході апеляційного провадження, посилались на фіктивність містобудівних умов та обмежень позивача, наявність зауваження щодо комплектності документів, які були подані для одержання таких умов і обмежень, порушення за даним фактом кримінального провадження, у рамках якого призначено експертизу, однак не підтвердили жодної поважної причини, за якої такі докази не були подані суду першої інстанції для всебічного та повного розгляду питання про забезпечення позову або питання про скасування вжитих заходів.
Водночас, апеляційний суд також враховує й те, що на теперішній час вказане кримінальне провадження та експертне дослідження не завершені і суду апеляційної інстанції не подано жодного переконливого доказу, зокрема вироку суду або висновку експертизи, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції.  
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що статтею 157 КАС України передбачено можливість скасування судом раніше вжитих заходів забезпечення позову, що обумовлює процесуальну можливість ДБК «Трудовий відпочинок» реалізувати своє право та довести вказані обставини до відома суду першої інстанції, звернувшись із відповідним клопотанням.
Доводи апелянтів з приводу ймовірних результатів експертизи чи кримінального провадження засновуються на припущеннях, які відповідно до ст.  242 КАС України не можуть бути покладені в основу судового рішення.
Перевіряючи доводи апелянта - ДБК «Трудовий відпочинок» про те, що будівництво, яке здійснюється позивачем, може завдати незворотних наслідків екосистемі, несе ризик зсуву схилів на будівельному майданчику, може призвести до руйнування будинків членів Кооперативу і багатьох жителів м. Одеси, а також створює загрозу життю людей, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки певні обставини мають бути підтверджені відповідними належними і допустимими доказами, зокрема експертними висновками, але таких доказів ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження надано не було. Тому такі твердження судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються.
З приводу доводів апелянта - ДБК «Трудовий відпочинок» про те, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову не відповідають вимогам співмірності, колегія суддів зазначає наступне.
Так, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Спосіб забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Таким чином, враховуючи надані суду першої інстанції докази, які вказували на негативні наслідки в разі незастосування заходів забезпечення позову, колегія суддів вважає, що застосований судом  спосіб забезпечення позову є співмірним.
Твердження апелянтів про те, що настання для позивача можливих майнових наслідків, про які зазначено судом першої інстанції, і які, на його думку, можуть в подальшому бути стягнути з органів ДАБІ, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки вони суперечать завданням адміністративного судочинства та юридичній природі існування інституту забезпечення позову, які покликані саме попередити настання відповідних негативних наслідків для особи, яка звертається за захистом своїх права та охоронюваних законом інтересів.
Надаючи оцінку всім доводам апелянтів, судова колегія приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №  30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Відповідно до ст. 6 КАС України, ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права
Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що в цьому випадку на момент вирішення спірного питання існували прямо передбачені частиною другою статті 150 КАС України правові підстави для вжиття заходів забезпечення позову, щодо яких позивач звернувся до суду з цією заявою, у визначений ним спосіб, що відповідає вимогам пункту частини першої статті 151 КАС України.
При цьому, колегія суддів також враховує висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» (Doran v. Ireland), відповідно до яких поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Таким чином, апеляційні скарги Державної архітектурно-будівельної інспекції України та дачно-будівельного кооперативу «Трудовий відпочинок» підлягають залишенню без задоволення, а ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційні скарги Державної архітектурно-будівельної інспекції України та дачно-будівельного кооперативу «Трудовий відпочинок» залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Повний текст судового рішення виготовлено 19 лютого 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                

Судді