ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.001871 пров. № 857/12110/19	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                               Мікули О. І.,
суддів          -                                                       Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,
з участю секретаря судового засідання -     Гром І. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.001871 за адміністративним позовом громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , громадянки Таджикистану ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, визнання дій протиправними,-

суддя в 1-й інстанції - Костецький Н. В.,
час ухвалення рішення - 01.10.2019 року, 11:56 год.,
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складання повного тексту рішення - 10.10.2019 року,

                                                           в с т а н о в и в :

Позивач - громадянин Таджикистану ОСОБА_1 та громадянка Таджикистану ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до відповідачів - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України, в якому просили визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №111-19 від 28 березня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №110-19 від 28 березня 2019 року про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Таджикистану ОСОБА_1 та ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачам причин відмови та порядку оскарження рішення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №111-19 від 28 березня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №110-19 від 28 березня 2019 року про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву  громадянина Таджикистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування  рішення №111-19 від 28 березня 2019 року. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Таджикистану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення №110-19 від 28 березня 2019 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - ДМС України оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що документи, які б підтверджували факт загрози життю завника або його дружині та дітям в країні походження до територіального органу ДМС не надано, надана інформація щодо причин, які змусили заявника із сім`єю виїхати з країни громадянської належності викликає сумніви і не може вважатися достовірною та правомірною. Зазначає, що позивач не мав наміру звертатися до ГУДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а зробив це лише після невдалих спроб перетину кордону до країн Європейського Союзу Польщі та Румунії. Отже, враховуючи вищенаведене, апелянт вважає, що немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник відповідачів - Неофіта Д. Б. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Представник позивача - Максимов А. О. у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. 
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у с. Кадучі Восейського району Хатлонської області Республіки Таджикистан, є громадянином Республіки Таджикистан, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин. Сімейний стан - одружений з ОСОБА_2 
ОСОБА_2 народилася у с. Кадучі Восейського району Хатлонської області Республіки Таджикистан, є громадянкою Республіки Таджикистан, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка. 
Діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 
09 березня 2017 року громадяни Республіки Таджикистан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись із заявими до Головного управління ДМС у Львівській область про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.
Під час співбесіди 29 березня 2017 року ОСОБА_1 зазначив, що причиною виїзду із Таджикистану була його робота, де він працював координатором програми з мігрантами. Він був тренером по навчанню мігрантів та населення Таджикистану вести здоровий спосіб життя відносно захворювань ВІЛ, СНІД, туберкульоз, куріння. Заявник працював начальником відділу з 01 жовтня 2015 року при Міністерстві охорони здоров`я Таджикистану та співпрацював з Міжнародною організацією з міграції (МОМ).
Через місяць як він став начальником відділу до нього подзвонили зі Служби Безпеки Таджикистану, щоб він зайшов до них на розмову. ОСОБА_1 повідомляв, що у Службі Безпеки його розпитували про роботу та сказали, що між ними має бути співпраця і вся розмова має бути таємницею, а у випадку незгоди з цими умовами, його можуть звинуватити, що він працює проти влади або ж є членом так би мовити забороненої організації в Таджикистані; йому було наголошено на необхідності подання звіту про виконану роботу, а саме: з ким зустрічався, список учасників семінарів, конференцій, список міжнародних організацій та особливо вказувати на людей, які незадоволені владою Таджикистану. Також без згоди спецслужби позивач не мав права покинути займану посаду. Зі слів заявника, він ходив із звітами регулярно, щоб не викликати підозри, що має намір виїхати з країни. Також йому повідомили, що направили повістку для того, щоб 12 грудня 2016 року він з`явився у відділ міліції.
На співбесіді 17 травня 2017 року заявник вказав, що своєму керівництву про вищенаведену співпрацю не розказував, із заявою до правоохоронних органів не звертався, обшуків у нього не було, до адміністративних та кримінальних справ не притягувався.
За результатами розгляду особової справи позивача, проведених співбесід (протоколи від 29 березня 2017 року, від 17 травня 2017 року та від 09 серпня 2017 року), ГУ ДМС України у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 ,  від 09 листопада 2017 року, оскільки він не підпадає під критерії визначення особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
30 листопада 2017 року Державна міграційна служба України прийняла рішення № 449-17 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Під час співбесіди 17 березня 2017 року ОСОБА_2 зазначає, що причиною виїзду із Таджикистану була робота її чоловіка, через яку він отримував погрози від правоохоронних органів Таджикистану. Також заявниця стверджує, що у Таджикистані для неї та її чоловіка надійшла повістка з`явитися до правоохоронних органів, але вона дізналася вже про це на території України, оскільки чоловік не повідомляв цього раніше через стан її здоров`я.
За результатами розгляду особової справи, проведених співбесід (протоколи від 29 березня 2017 року, від 17 травня 2017 року та від 09 серпня 2017 року), ГУ ДМС України у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Таджикистану ОСОБА_2 від 09 листопада 2017 року, оскільки вона не підпадає під критерії визначення особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
30 листопада 2017 року Державна міграційна служба України прийняла рішення № 450-17 про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту
Не погоджуючись із рішеннями від 30 листопада 2017 року №449-17 та №450-17 громадяни Таджикистану ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2018 року у справі №813/5084/18 визнано протиправним та скасувано рішення Державної міграційної служби України №449-17 від 30 листопада 2017 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнано протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №450-17 від 30 листопада 2017 року про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяви громадянина Таджикистану ОСОБА_1 та громадянки Таджикистану ОСОБА_2 про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішень №449-17, №450-17 від 30 листопада 2017 року.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2018 року в адміністративній справі № 813/5084/17 залишено без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.
На підставі рішення ДМС України від 25 жовтня 2018 року № 45-18 та наказу ГУ ДМС України 11 грудня 2018 року № 265 ГУ ДМС України здійснено повторний розгляд заяви громадянина Таджикистану ОСОБА_1 . 
Відповідно до листа УСБ України у Львівській області від 08 лютого 2019 року № 62/2/3-181п повідомлено, що відомостостями, за яких громадянина Таджикистану ОСОБА_1 не може визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту УСБ України у Львівській області, не володіє.
Під час співбесіди згідно з протоколом від 03 січня 2019 року ОСОБА_1 повідомив, що спецслужби Таджикистану застосовували до нього психологічний тиск. На даний час перебуває у внутрішньому розшуку країни належності. Повернутись до Таджикистану не може, оскільки брат повідомив, що ті, хто повернулись, засуджені. Старшого сина ОСОБА_8 , який залишився проживати в Таджикистані, кожен місяць викликають у правоохоронні органи на бесіду, розпитують про батьків та вказують, що батьки є зрадниками та перебувають у державному розшуку.
22 лютого 2019 року ДМС України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захиту, яким встановлено, що у громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
28 березня 2019 року ДМС України прийнято рішення №111-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Таджикистану ОСОБА_1 , у зв`язку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
11 квітня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується повідомленням від 11 квітня 2019 року №10.
Також на підставі рішення ДМС України від 25 жовтня 2018 року №45-18 та наказу ГУ ДМС України 11 грудня 2018 року №266 ГУ ДМС України здійснено повторний розгляд заяви громадянки Таджикистану ОСОБА_2 .
Відповідно до листа УСБ України у Львівській області від 08 лютого 2019 року № 62/2/3-180п повідомлено, що відомостостями, за яких громадянка Таджикистану ОСОБА_2 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, УСБ України у Львівській області не володіє.
Під час співбесіди згідно з протоколом від 03 січня 2019 року ОСОБА_2  повідомила, що основною причиною, через яку покинула країну походження, є наявність проблем на роботі чоловіка.
22 лютого 2019 року ДМС України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захиту, яким встановлено, що у громадянки Таджикистану ОСОБА_2 відсутні умови для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені  пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
28 березня 2019 ДМС України прийнято рішення №110-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Таджикистану ОСОБА_2 , у зв`язку із відсутністю стосовно неї умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та її неповнолітнім дітям: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 
11 квітня 2019 року ОСОБА_2 повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується повідомленням від 11 квітня 2019 року №9.
Не погоджуючись із рішеннями від 28 березня 2019 №111-19 та №110 -19 про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту позивачі звернулись до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відмова ДМС України не відповідає міжнародним принципам, так як позивачами обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти, при цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявників, а також не враховано правову оцінку щодо підстав скасування рішень від 30 листопада 2017 року № 449-17,  № 450-17. Крім того, ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 мають ознаки біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки їхній син ОСОБА_11 є інвалідом другої групи, не одружений, через фізичний стан об`єктивно не здатний задовольняти свої потреби та є членом сім`ї позивачів, а тому відповідач повинен врахувати те, що Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист. Таким чином, оскаржені позивачами рішення ДМС України про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є протиправними та підлягають скасуванню. Належним способом захисту порушених прав позивачів є зобов`язання відповідача повторно розглянути їхні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з обов`язковим врахуванням висновків цього судового рішення, зокрема щодо підстав скасування оскаржуваних рішень від 28 березня 2019 року №110-19 та №111-19. Разом з тим, не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачам причин відмови і порядку оскарження рішення, оскільки відповідно до матеріалів особових справ №2017LV0017 та №2017LV0018, а саме: повідомлень від 11 квітня 2019 року про прийняття оскаржуваних рішень, у таких чітко роз`яснено порядок та строки їх оскарження.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
П.13 ч.1 ст.1 цього Закону передбачає, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з ч.5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Відповідно до ч.1, ч.7 ст.7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Згідно з ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до ч.6 ст.8 цього ж Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно з п.45, п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
П.56 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосуються статусу біженців) виданих УВКБ ООН надмірне кримінальне переслідування, покарання нерівнозначне проступку, притягнення відповідальності за законодавством, яке не відповідає загальновизнаним нормам захисту прав людини є формою переслідувань. В таких випадках необхідно звертатись до національного законодавства країни притулку.
Згідно з ч.2 ст.13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Відповідно до п.195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Крім того, при розгляді зазначених справ необхідно враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.
Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, -державні органи чи ні.
Разом з тим, п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стали обставини, які містяться у висновку від 22 лютого 2019 року у справі №2017LV0017 (том 3, а.с. 48-58). Зі змісту вищезазначеного висновку вбачається, що заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки в заяві, анкеті та протоколах співбесід відсутні елементи переслідувань особи за конвенційними ознаками визначення статусу біженця в країні громадянської належності, а саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Під час опитування ОСОБА_1 не було встановлено можливості застосування щодо нього тортур у разі повернення до країни громадянської належності. Також за твердженням позивача він знаходиться в чорному списку розшукуваних осіб Таджикистану, проте згідно з отриманою відповіддю на запит, щодо розшуку ОСОБА_1 , зазначено, що даний громадянин оголошеним в розшуку каналами Генерального Секретаріату Інтерполу не значиться. ОСОБА_1 також зазначає, що під час перебування на посаді в МОЗ Таджикистану він піддавався переслідуванням з боку спецслужб Таджикистану, які намагалися схилити його до співпраці, проте відповідач вказує, що своєму керівництву про вищенаведену співпрацю він не розказував, із заявою до правоохоронних органів не звертався, обшуків у нього не було, до адміністративних та кримінальних справ не притягувався. 
Крім того, відповідач звертає увагу, що тортури до позивача не застосовувалися, а застосовувалось тільки психологіне насилля. Документі, які б підтверджували факт загрози життю заявника або його дружині та дітям в країні походження, до територіального органу ДМС не надано, надана інформація щодо причин, які змусили заявника із сім`єю виїхати з країни громадянської належності викликає сумніви і не може вважатися достовірною чи правдоподібною. Щодо ситуації в країні Таджикистані, то відповідно до інформації з мережі інтернет, ситуація є безпечною та не викликає занепокаєння. Окрім того,  робить висновки, що ОСОБА_1 не мав наміру звертатись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки звернувся за захистом в Україні з метою уникнення відповідальності за порушення вимог ч.2 ст. 204-1 КУпАП України (незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України), позивач прямував до Польщі та Румунії, тому ГУ ДМС України у Львівській області вважає за доцільне прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .
У висновку від 22 лютого 2019 року у справі №2017LV0018 містяться обставини, які стали підставою для відмови ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том 2, а.с. 85-94). З цього висновку вбачається, що заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки в заяві, анкеті та протоколах співбесід відсутні елементи переслідувань особи за конвенційними ознаками визначення статусу біженця в країні громадянської належності, а саме: за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Під час опитування ОСОБА_2 не було встановлено можливості застосування щодо неї тортур у разі повернення до країни громадянської належності. В заяві-анкеті та протоколах співбесіди не повідомляє про факт переслідування її за сповідування ісламу, носіння хіджабу та знання арабської мови. ОСОБА_2 зазначає, що під час проживання в Таджикистані вона не піддавалася переслідуванням з боку спецслужб Таджикистану, обшуків у неї не було, до адміністративних та кримінальних справ не притягувалася. Позивач не планувала їхати в України, їх метою було потрапити в Європу для того, щоб отримати статус біженців.
При цьому, у висновку відповідач зазначає, що документів, які б підтверджували факт загрози життю заявника або його дружині та дітям в країні походження, до територіального органу ДМС не надано, надана інформація щодо причин, які змусили заявника із сім`єю виїхати з країни громадянської належності викликає сумніви і не може вважатися достовірною чи правдоподібною. Щодо ситуації в країні Таджикистані то, відповідно до інформації з мережі інтернет, ситуація є безпечною та не викликає занепокаєння. Окрім того, відповідач робить висновок, що ОСОБА_2 не мала наміру звертатись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки звернулася за захистом в Україні з метою уникнення відповідальності за порушення вимог ч.2 ст.204-1 КаАП України (незаконне перетинання або спроба незаконного перетинання державного кордону України), позивач прямувала до Польщі та Румунії. Тому ГУ ДМС України у Львівській області вважає за доцільне прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Разом з тим, суд першої інстанції звертає увагу на те, що у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2018 року у справі №813/5084/17 встановлено, що у своїй заяві-анкеті і під час співбесід ОСОБА_1 повідомляв про причини звернення його за захистом в Україні, зокрема, вказував, що піддавався переслідуванням з боку спецслужб Таджикистану, які намагалися схилити його до співпраці. Як основну причину виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначає політичну причину. Згідно з поясненнями ОСОБА_1 , інтерес спецслужби  полягав у характері його роботи з мігрантами та громадянами Таджикистану в сфері охорони здоров`я, профілактики захворюваності на ВІЛ, туберкульоз тощо; КДБ Таджикистану вимагало від ОСОБА_1 здавати звіти по його роботі, з метою отримання інформації щодо незгодних з офіційною владою Таджикистану та членів міжнародних місій, конференцій та не залишати діяльність без їх відома, що слугувало підставою для виїзду позивачів (як подружжя) із країни громадянської належності. Окрім того, суд звертає увагу, що у своїй заяві-анкеті ОСОБА_1 повідомляв про факти застосування щодо нього тортур жорстокого поводження - "побої до втрати свідомості, тягання за волосся, застосування тортур у вигляді підключення електричного струму до болючих місць".
Крім того, ОСОБА_2 також повідомлялося відповідача про загрозу переслідування її за сповідування ісламу, носіння хіджабу та знання арабської мови. Згідно з інформацією по країні походження, влада Таджикистану піддає тотальному переслідуванню ісламське населення за будь-яке відхилення від штучно встановлених рамок. 
При цьому, необхідно звернути увагу на ту обставину, що відповідачі не надали жодної оцінки фактам застосування спецслужбами Таджикистану тортур стосовно ОСОБА_1 , що вказує на недослідження наявності у позивачів підстав для визнання їх особами, які потребують додаткового захисту, що підтверджується матеріалами особових справ та спірних рішень.
Також відповідачами не було надано і оцінки фактам, які повідомлялися ОСОБА_2 про загрозу переслідування її за сповідування ісламу, носіння хіджабу та знання арабської мови.
Таким чином, заявники можуть вважатися особами, які залишилися в Україні внаслідок висловленої ними загрози.          
У рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2018 року у справі №813/5084/17 зазначено, щодо посилань представника відповідачів в усних поясненнях, наданих в судовому засіданні, як на одну з причин відмови позивачам у наданні відповідного статусу, на намагання перетнути останніми кордон України з Польщею і Румунією, які все ж не змогли реалізувати це і начебто були затримані при перетині кордону, то суд такі оцінює критично й відзначає наступне.
Матеріалами справи стверджується, що будь-яка інформація про факти затримання позивачів на кордоні України відсутня. При цьому, судом з`ясовано, що позивачі легально перетинали український кордон та намагалися звернутися із заявами про надання їм притулку у Польщі та Румунії у встановленому законом порядку. Водночас, заяви позивачів були відхилені польськими та румунськими прикордонниками, у зв`язку із тим, що заявникам необхідно скористатися правом на звернення за захистом в Україні як безпечній країні, що й було зроблено ними у подальшому. 
Також згідно з дослідженою судом інформацією по країні походження, неможливо залишити поза увагою ту обставину, що хоча в Таджикистані на даний час відсутні внутрішні збройні конфлікти, однак державний устрій, який за усіма ознаками є близьким до тоталітарного грубо порушує права громадян, переслідує політичну і релігійну позицію, що супроводжується фабрикуванням кримінальних справ, у тому числі відносно цивільного населення.
Так, дані, що підтверджують і доповнюють вищенаведену інформацію, містяться у джерелах мережі Інтернет, зокрема: http://www.refworld.org.ru/docid/5745b0394.html - Хьюман Райс Вотч, Всемирный доклад 2016: Таджикистан, 27 января 2016; http://www.refworld.org.ru/docid/5ac5d5724.html - Международная комиссия юристов, Таджикистан: безнаказанность за пытки подрывает правосудие и принцип верховенства закона, 31 октября 2017.
З огляду на покладені в основу оскаржуваних рішень висновки, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачі не взяли до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивачів, натомість надали перевагу відсутності фактів того, що позивачі та члени їх родини не переслідувались; звернення до органів міграційної служби було пов`язано лише з бажанням тимчасової легалізації на території європейських країн та України, а не з політичних причин; будь-якої інформації щодо переслідування заявники не надали.
Така правова оцінка суду щодо підстав скасування рішень №449-17,  №450-17 від 30 листопада 2017 року, відповідно до резолютивної частини рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2018 року у справі №813/5084/17 повинна була врахуватись відповідачем.
Разом з тим, проаналізувавши підстави, на які посилається відповідач у висновках від 22 лютого 2019 у справі громадянина Таджикистану ОСОБА_12 та громадянки таджикистану ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що відповідачем не враховано правову оцінку підстав відмови у рішеннях від 30 листопада 2017 року №449-17, №450-17, викладену у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 25 червня 2018 року у справі № 813/5084/17.
Матеріалами справи підтверджується, що у позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин Республіки Таджикистан, який є інвалідом другої групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 14 листопада 2018 року серії 12 ААА №832213.
09 січня 2018 року ОСОБА_11 звернувся із заявою до ГУ ДМС України про визнання біженцем або особою, яка  потребує додаткового захисту, і, рішенням ДМС України від 16 липня 2018 року №226-18 його визано особою, яка потребує додаткового захисту.
Ч.1 ст.4 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.
Згідно з ч.2 ст.4 вищезазначего Закону члени сім`ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз`єднання сім`ї в`їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.
Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Ч.1 ст.25 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачає, що до прийняття рішення Кабінетом Міністрів України про припинення тимчасового захисту особа може повернутися до країни походження внаслідок припинення дії обставин, за наявності яких було надано тимчасовий захист. Особа позбавляється тимчасового захисту в разі вчинення злочину: проти миру, воєнного злочину або злочину проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою отримання тимчасового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.
Відповідно до п.24 ст.1 цього Закону членами сім`ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту є повнолітні діти, які не перебувають у шлюбі, якщо вони через фізичний стан об`єктивно не здатні задовольняти свої потреби.
Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які перешкоджають наданню позивачам правового статусу біженців або осіб, які потребують додаткового захисту не встановлено.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_11 є інвалідом другої групи, не одружений, через фізичний стан об`єктивно не здатний задовольняти свої потреби та є членом сім`ї позивачів, а тому відповідач повинен врахувати те, що Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.
Також колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.п.1 та 3 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умов для визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржених рішень: рішення Державної міграційної служби України №111-19 від 28 березня 2019 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; рішення ДМС України №110-19 від 28 березня 2019 року про відмову у визнанні громадянки Таджикистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачами обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявників, а також не врахована правова оцінка щодо підстав скасування рішень від 30 листопада 2017 року № 449-17,  № 450-17.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають ознаки біженців або осіб, які потребують додаткового захисту, оскільки позивачами обґрунтовано свої заяви та повідомлено всі важливі факти, при цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявників, а також не врахована правова оцінка щодо підстав скасування рішень від 30 листопада 2017 року № 449-17,  № 450-17. 
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржені позивачами рішення ДМС України від 28 березня 2019 року №111-19 та №110-19 про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є протиправними та підлягають скасуванню.
Також колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно обрано належний спосіб захисту порушених прав позивачів шляхом зобов`язання ДМС повторно розглянути заяви громадянина Таджикистану ОСОБА_1 , громадянки Таджикистану ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з обов`язковим врахуванням мотивів скасування оскаржуваних рішень 28 березня 2019 року №111-19 та №110-19, наведених у рішенні суду першої інстанції.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29) .
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Оскільки рішення Львівського окружного адміністративного від 01 жовтня 2019 року у справі №1.380.2019.001871 в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржуване рішення в цій частині.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог в частині їх задоволення, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                   
                                                  п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення  Львівського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.001871  - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	М. П. Кушнерик  	
Повне судове рішення складено 20 січня 2020 року.