Ухвала
 
15 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 584/1154/19
провадження № 61-178ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Краснощокова Є. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною 
скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Путивльського районного суду Сумської області від 15 жовтня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором 
у розмірі 62 400,50 грн.
Заочним рішення Путивльського районного суду Сумської області від 15 жовтня 
2019 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду 
від 17 грудня 2019 року, позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто 
з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 30 червня 2010 року у розмірі 461 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на заочне рішення Путивльського районного суду Сумської області 
від 15 жовтня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 17 грудня 
2019 року, у якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом та неустойки, передати справу у вказаній частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Також зазначає, що ця справа має виняткове значення для банку, а касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.   
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом 
випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою 
в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена 
в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено що з 1 січня 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну  особу становить 1 921 грн.
У вказаній справі ціна позову становить 62 400,50 грн, яка станом на 01 січня 
2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн ? 100 = 192 100 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною. 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, 
а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Посилання скаржникана те, що ця справа має виняткове значення для банку, 
а касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики  є безпідставними, оскільки останнім не наведено належного обґрунтування такого твердження. 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи 
від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Путивльського районного суду Сумської області від 15 жовтня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                   Є. В. Краснощоков