Справа № 130/2976/18
Провадження № 22-ц/801/474/2020
Категорія: 50
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року	Справа № 130/2976/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Ковальчука О.В.,
суддів :                         Сала Т. Б., Якименко М. М.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 12 грудня 2019 року у м. Жмеринці суддею цього суду Порощуком П. П., зі складанням його повного тексту 21 грудня 2019 року,
       В С Т А Н О В И В:        
 
В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, мотивуючи його тим, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 вересня 2014 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на їх сина в розмірі 1/4 частини усіх видів доходу (заробітку) відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, тобто до  ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, відповідач аліменти сплачує нерегулярно та не в повному обсязі, що підтверджується розрахунками заборгованості по сплаті аліментів.   
З 06 квітня 2015 року  ОСОБА_1  не працює, перебуває на обліку в Жмеринському районному управлінні соціального захисту населення Жмеринської РДА і отримує компенсаційну виплату особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи або особою, яка досягла 80 років в розмірі 4,80 + індексація з 30 липня 2018 року по 24 вересня 2054 року, тобто єдиним джерелом доходів для позивача є аліменти.
Пославшись на викладене та на те, що сума пені не може бути більше суми заборгованості,  ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 48291,38 грн.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 грудня 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 48291 грн. 38 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначила, що оскаржуване відповідачем рішення вважає законним, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення змін відповідно до ст. 148 Сімейного кодексу від 23 серпня 2018 року за заявою ОСОБА_1 про зміну прізвища малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прізвище дитини змінено з ОСОБА_5 на ОСОБА_6 (а. с. 10).
З постанови державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 14 грудня 2018 року про накладення на ОСОБА_2 штрафу в розмірі 17614,02 грн видно, що у виконавчому провадженні № 49198888 здійснюється примусове виконання виконавчого листа № 130/2594/13, виданого 06 листопада 2014 року, про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 у розмірі ј частини щомісячно, починаючи з 23 серпня 2013 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 124).
Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року, зокрема, визнано дії державного виконавця при визначенні суми заборгованості із сплати аліментів ОСОБА_2 на корить ОСОБА_8 , викладені в розрахунку від 18 липня 2018 року - неправомірними. Зобов`язано державного виконавця обчислити розмір заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 за період з 23 серпня 2013 року (з урахування заборгованості в розрахунку від 19 червня 2018 року) по день постановлення ухвали суду. Визнано дії державного виконавця по скасуванню 23 липня 2018 року постановами державного виконавця: тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; тимчасового обмеження боржника у праві полювання - неправомірними. Зобов`язано державного виконавця винести вмотивовану постанову про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (а. с.117-120). 
Згідно з розрахунком заборгованості від 12 грудня 2018 року зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 49198888 станом на 01 листопада 2018 року загальний розмір заборгованості становить 35228,04 грн, а штраф за несвоєчасну та неповну сплату аліментів – 17614,02 грн (а. с. 7-8).
Відповідно до дублікату квитанції № 0.0.1269795002.1 від 17 лютого 2019 року ОСОБА_2 погасив заборгованість у виконавчому провадженні № 49198888 в розмірі 36000, 00 грн (а. с. 123).
Згідно з платіжним дорученням № P24A568134058A79608 від 28 лютого 2019 року ОСОБА_2 сплатив штраф за прострочення сплати у виконавчому провадженні № 49198888 в розмірі 17610,50 грн (а. с. 125). 
06 березня 2019 року державним виконавцем здійснено розрахунок заборгованості у виконавчому провадженні № 49198888, відповідно до якого загальний розмір заборгованості станом на 01 березня 2019 року становить (переплата) 11407,97 грн (а. с. 121-122). 
06 грудня 2018 року Управлінням соціального захисту населення Жмеринської районної державної адміністрації Вінницької області Абрамович Олені Василівні видано довідку № 3948 про те, що вона перебуває на обліку і отримує відповідно до Закону України компенсаційну виплату особі, яка здійснює догляд за інвалідом І групи або особою, яка досягла 80 років, в розмірі 4,80 + індексація з 30 липня 2018 року по 24 вересня 2052 року. Здійснює догляд за ОСОБА_9 , 1935 року народження (а. с. 5).
17 грудня 2018 року Северинівською сільською радою Жмеринського району Вінницької області ОСОБА_1 видано довідку № 4535 про те, що вона ніде не навчається, згідно запису в трудовій книжці не працює з 06 квітня 2015 року по даний час. До складу її сім`ї входять: син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6). 
Відповідно до довідки від 28 лютого 2019 року № 01/02/19 ОСОБА_2 з 01 грудня 2017 року по теперішній час працює в ФОП ОСОБА_10 на посаді менеджера з питань регіонального розвитку та щомісяця отримує заробітну плату (а. с. 126).
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Положеннями ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України).
Отже, одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Законом України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 % заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.
У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року судам роз`яснено, що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.
За таких обставин, пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.
За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.
Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц
Суд першої інстанції, враховуючи, що стягнення неустойки (пені) спрямоване на підвищення захисту майнових прав дитини, рівність прав і обов`язків батьків щодо дітей, у тому числі й щодо їх утримання, дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановивши вказані обставини, а саме, що відповідач знав та розумів свій обов`язок по виконанню рішення суду про стягнення аліментів на утримання сина, отримує заробітну плату за місцем роботи, та не надав жодних належних та допустимих доказів відсутності його вини у виникненні заборгованості, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини у розмірі 48291,38 грн. 
Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що значний розмір заборгованості зі сплати аліментів виник з вини державного виконавця, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки у випадку неправомірних дій державного виконавця відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду зі скаргою на такі дії. Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання, а стягнення пені відповідно до положень ст. 196 СК України спрямоване на посилення захисту прав дитини у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за рішенням суду одним із батьків.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції матеріального становища відповідача, зокрема отримання мінімальної заробітної плати та отримання в борг коштів для погашення заборгованості, не доведені належними та допустимими доказами, оскільки наявна в матеріалах справа довідка ФОП ОСОБА_10 не підтверджує реального доходу ОСОБА_2 , а доказів про отримання останнім від свого батька будь-яких коштів матеріали справи взагалі не містять. 
Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення, рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 грудня 2019 року – без змін.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий                                             О. В. Ковальчук
Судді :                                                  Т. Б. Сало
                                                                   М. М. Якименко
Текст постанови виготовлено 27 лютого 2020 року.