ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року 
м. Київ

Справа №  908/2394/16 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого, Кушніра І.В., Краснова Є.В.
секретар судового засідання Лихошерст І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Акціонерного товариства "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" та заступника прокурора Запорізької області
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.10.2019 (колегія суддів Кузнецов В.О. головуючий, Вечірко І.О., Березкіна О.В.) та на рішення Господарського суду Запорізької області від 04.07.2019 (колегія суддів Колодій Н.А. головуючий, Зінченко Н.Г., Мірошниченко М.В.) у частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог
за первісним позовом Акціонерного товариства "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжалюмінторг"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:
1. Фонд державного майна України,
2. ОСОБА_1 ,
про визнання недійсним договору позики,
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжалюмінторг"
до Акціонерного товариства "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:
1. Фонд державного майна України,
2. ОСОБА_1 ,
про застосування правових наслідків недійсності договору позики
за участю:
відповідача: 1) Нурагін М.В.(адвокат), 2) Костюк І.І.(довіреність)
прокурора: Федюк Ю.П. (посвідчення),
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1. Публічне акціонерне товариство "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат", яке було перейменовано у Акціонерне товариство "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" (далі-позивач), звернулося у суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжалюмінторг" (далі-відповідач) згідно якого, уточнивши свої вимоги, просило визнати недійсним договір позики від 25.09.2014 № ЗАТ-Д-2014-005/ЗАлК-Д-2014-205, який укладено між позивачем та відповідачем (далі-договір позики).
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний договір укладений всупереч інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, з метою ослаблення держави та створення соціально-економічної напруги у суспільстві, що є підставою для визнання його недійсним.
1.3. Відповідач подав до суду зустрічний позов, згідно якого просив застосувати правові наслідки недійсності договору позики та стягнути з позивача на користь відповідача 43 000 000,00 грн.
1.4. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що у разі визнання договору позики недійсним суд повинен застосувати наслідки його недійсності шляхом здійснення реституції.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 04.07.2019, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 16.10.2019, відмовлено у задоволенні первісного та зустрічного позовів.
2.2. Свої висновки суди мотивували тим, що позивач за первісним позовом не довів тих обставин, з якими він пов`язував недійсність оспорюваного правочину, оскільки він не суперечить інтересам держави і суспільства, тому відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину, на яких наполягав відповідач у зустрічному позові.
3. Короткий зміст вимог касаційних скарг
3.1. У касаційних скаргах позивач та заступник прокурора Запорізької області просять скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову та прийняти в цій частині нове, яким позов задовольнити.
3.2. В обґрунтування касаційної скарги позивач посилався на те, що судові рішення в оскаржуваній частині прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач вказує, що спірний договір був укладений за відсутності згоди наглядової ради позивача, що він направлений на виведення коштів з державного сектору економіки, що потягло за собою формування штучної кредиторської заборгованості у позивача, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. При цьому позивач вказує на помилковість висновків судів про те, що єдиним доказом порушення інтересів держави та суспільства є наявність вини у формі умислу, яка повинна бути підтверджена вироком суду, так як положення частини третьої статті 228 ЦК України не ставлять в залежність необхідність встановлення вини. Позивач посилається на постанови Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18, від 09.07.2019 у справі № 911/1113/18, як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень у відповідній частині. Крім того, позивач зазначає, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про надання міжнародної правової допомоги та витребування доказів.
3.3. Заступник прокурора Запорізької області обґрунтовує касаційну скаргу тим, що намір сторін на укладення правочину не відповідає інтересам держави і суспільства, що підтверджується відповідним кримінальним провадженням, яке розслідує УСБУ в Запорізькій області та листом цієї служби від 19.02.2018. При цьому прокурор зазначає, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.05.2012 у справі № 48/448-13/364 був повернутий пакет акцій державі в собі Фонду державного майна України, що вказує на умисел сторін при укладенні спірного договору. Також прокурор посилається на відсутність згоди наглядової ради позивача щодо укладення спірного правочину та практику Верховного Суду, яка викладена у постановах від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18, від 09.07.2019 у справі № 911/1113/18, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
4. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
4.1. У відзивах на касаційні скарги відповідач просить залишити без змін вказані судові рішення, посилаючись на те, що судами у відповідності до норм матеріального та процесуального права надано належну правову оцінку поданим сторонами доказам, а доводи касаційних скарг їх не спростовують.
4.2. 11.01.2020 згідно поштового конверту заступником прокурора Запорізької області до суду касаційної інстанції подано письмові поясненнях, які за своєю суттю є доповнення до касаційної скарги.
Відповідно до приписів частини 1 статті 298 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.
Згідно частини 4 статті 13 цього Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 1 статті 118 вказаного Кодексу право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч.1). Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч.2).
Отже скористатися таким правом на подачу доповнень до касаційної скарги особа може лише протягом вказаного строку.
За вказаних обставин такі доповнення до касаційної скарги судом касаційної інстанції не можуть прийматися до розгляду, тому залишаються без розгляду.
5. Мотивувальна частина
5.1. Відмовляючи у задоволенні первісного позову суди встановили, що 25.09.2014 між сторонами зі справи був укладений договір позики, за умовами якого відповідач передає у власність позивача грошові кошти у розмірі 43 000 000,00 грн., а позивач зобов`язується повернути суму позики. Пунктами 3.2, 3.3. договору позики визначено, що позика надається у безготівковій формі, платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок позивача. Позика вважається переданою позивачу в момент зарахування її суми на поточний рахунок позивача.
5.2. Суди встановили, що на виконання умов договору, відповідач згідно платіжного доручення від 26.09.2014 № 00148 перерахував обумовлену суму позики на відповідний рахунок позивача.
5.3. При цьому суди зазначили, що позивачем не надано жодних доказів про те, що кошти, одержані ним саме за договором позики, були перераховані позивачем на користь афілійованої компанії Російської Федерації - RS International GMBH, яка є афілійованим підприємством ОК "РУСАЛ", що призвело до знецінення корпоративних прав держави в особі Фонду державного майна України.
5.4. Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
5.5. Статтею 203 наведеного Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
5.6. Згідно з частиною першою ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
5.7. Частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України визначено, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Встановивши, що позивач не довів у встановленому законом порядку те, що позивач перерахував саме суму позики на користь RS International GMBH, а також те, що позивач, відповідач та RS International GMBH, ОК "РУСАЛ" мають статус афілійованих компаній, суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову, що спростовує доводи заявників касаційних скарг про те, що оспорюваний правочин є недійсним.
5.8. При цьому суди вказали на те, що позивач не довів знецінення корпоративних прав держави в особі Фонду державного майна України, у порядку та спосіб, який визначений Методикою оцінки державних корпоративних прав, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.1999 № 1406.
Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з наведеними висновками судів щодо недоведеності і безпідставності позовних вимог про визнання правочину недійсним, з огляду на відсутність в ньому ознак, які визначені частиною третьою статті 228 ЦК України.
5.9. Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення первісного позову, є законними та обґрунтованими.
5.10. Заявники касаційних скарг цих висновків не спростували.
5.11. Доводи заявників, які викладені у касаційних скаргах, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
5.12. Посилання заявників касаційних скарг на постанови Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18, від 09.07.2019 у справі № 911/1113/18, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки обставини у цих справах є відмінними від обставин справи, яка переглядається.
5.13. Посилання позивача про безпідставну відмову судом першої інстанції у задоволенні клопотання про надання міжнародної правової допомоги та витребування доказів, не є підставою для скасування судових рішень.
Так, відмовляючи у задоволенні клопотання про надання міжнародної правової допомоги та витребування доказів суд мотивував його тим, що зазначені заявником іноземні компанії не є учасниками справи, а тому вимоги позивача щодо отримання інформації суперечать п. 5 ч. 2 ст. 368 Господарського процесуального кодексу України. Окрім цього, предметом розгляду справи є визнання недійсним договору позики, укладеного між сторонами, а вказані у клопотанні особи не мають відношення до спірної угоди.
Такі висновки суду ґрунтуються на положеннях наведеної норми права, відповідно до якої у судовому дорученні про надання правової допомоги зазначається процесуальне становище осіб, стосовно яких необхідно вчинити процесуальні дії, а із наведених обставин справи не вбачається, що вказані у клопотанні особи є учасниками справи, та не вбачається, що вони мають відношення до укладення спірної угоди.
5.14. Суд касаційної інстанції також погоджується із висновками судів про те, що в силу положень ст.62 Конституції України, ч.6 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, лист УСБУ в Запорізькій області не підтверджує наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору позики, такі висновки судів узгоджуються із наведеними нормами права.
При цьому сам факт перебування в провадженні кримінальної справи, порушеної у відношенні посадових осіб не може бути правовою підставою для визнання недійсним спірного договору позики в силу наведених норм права.
5.15. Посилання у касаційних скаргах, на те, що спірний договір був укладений за відсутності згоди наглядової ради позивача, самі по собі висновків судів про не доведеність позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не спростовують, та в силу положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України не дають правових підстав для скасування судових рішень.
5.16. Колегія суддів перевірила доводи касаційних скарг на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
5.17. Наведеним спростовуються доводи, викладені у касаційних скаргах, щодо незаконності судових рішень, а аргументи, викладені у відзивах на касаційні скарги, узгоджуються із висновками судів.
5.18. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації"), у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації", повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Наведене повністю узгоджується з правовими позиціями, сформованими Європейським судом з прав людини у справах Levages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії), згідно з якими зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
5.19. Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже вказані рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у даній справі як джерело права.
5.20. Суд касаційної інстанції погоджується із висновками судів про відмову в первісному позові, оскільки із встановлених ними обставин справи вбачається, що позивачем не доведено тих обставин, з якими він пов`язував свої вимоги, що виключає підстави для його задоволення.
5.21. За вказаних обставин оскільки фундаментальних порушень не встановлено, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційної скарги немає.
5.22. В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, а тому відповідно до положень частини першої статті 300 ГПК України не перевіряються.
Аналогічну правову позицію щодо меж касаційного перегляду викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц.
Керуючись статтями 301, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Акціонерного товариства "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" та заступника прокурора Запорізької області залишити без задоволення, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 16.10.2019 у справі Господарського суду Запорізької області №908/2394/16, залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Г.М. Мачульський

Судді                                                                                          І.В. Кушнір

                                                                                          Є.В. Краснов