Головуючий І інстанції: Старосєльцева О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2020 р. 	Справа № 520/10627/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 (головуючий суддя 1 інстанції Старосєльцева О.В., 61022, майдан Свободи, 6, Харків, повний текст рішення складений 14.11.2019) по справі № 520/10627/19
за позовом   ОСОБА_1         
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області   в особі Індустрільного відділу обслуговування громадян ( сервісного центру )          
про  визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:
           ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ), звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області   в особі Індустрільного відділу обслуговування громадян ( сервісного центру ) (далі – відповідач, ГУ ПФУ в Харківській обл. в особі Індустрільного відділу обслуговування громадян (сервісного центру), в якому просив: визнати дії відповідача, виражені у відмові виконувати рішення суду, та здійснити перерахунок та виплату недоотриманих сум пенсії; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача за період з 01.11.2011 по 01.05.2019 та надати інформацію про дораховані суми помісячно; зобов`язати провести виплату донараховних коштів.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 вищезазначений позов залишено без задоволення.
Суд першої інстанції вийшов за межі позову.
Зобов`язав ГУ ПФУ в Харківській обл. в особі Індустрільного відділу обслуговування громадян (сервісного центру) провести нарахування ОСОБА_1 пенсії за період 01.01.2014-02.08.2014 у розмірі, визначеному ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і виплатити різницю між фактично проведеними за період 01.01.2014 - 02.08.2014 платежами і розміром пенсії після перерахунку.
          Не погодившись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на не з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив суд прийняти апеляційну скаргу до розгляду, скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 і ухвалити нове рішення у якому зобов`язати відповідача провести нарахування пенсії за період 01.11.2011 – 25.04.2019 у розмірі, визначеному ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської натастрофи» на 01.10.2011, а саме - 5254,37 грн. і виплатити різницю між фактично проведеними за період 01.11.2011 – 25.04.2019 платежами і розміром пенсії після перерахунку.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що на виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.09.2010 по справі № 2-4563/10 розпорядженням начальника управління Пенсійного фонду було проведено перерахунок пенсії позивача по інвалідності у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком. У 2011 році за вказаним рішенням суду позивачу виплачувалась пенсія в розмірі 5254,37 грн. за вересень 2011, 5381,20 грн. за жовтень 2011. Від подальшого перерахунку пенсії позивача відповідач відмовився, посилаючись на те, що починаючи з 01.11.2011 пенсійні виплати передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в тому числі і ті, розмір яких встановлено на виконання судових рішень, здійснюється в розмірах, визначених постановою КМУ від 06.07.2011 №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» а з 23.11.2011 №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що не відповідає дійсності, оскільки постанова КМУ від 06.07.2011 №745 яка набрала чинності 23.07.2011 не може відмінити рішення суду, ця постанова зменшувала розмір лише додаткової пенсії і в ній немає жодного слова про рішення суду.
Крім того, з 01.10.2011 вступив у дію Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», відповідно до прикінцевих положень якого обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом та якщо внаслідок прийняття цього Закону розмір пенсії зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі. Отже відповідачем було незаконно зменшено розмір  пенсії.
Також апелянт зазначив, що рішення Конституційного Суду України від 26.12.2011      № 20-рп 2011 та від 25.01.2012 № 3-рп 2012 не перешкоджають органам Пенсійного фонду України призначати соціальні виплати відповідно до рішення від 11.10.2005 № 80-рп 2005. Суд визнав право Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри соціальних виплат, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, відповідно до Конституції та законів України, але в жодному документі не надав право не виконувати рішення суду, та закону, а раніше призначена пенсія повинна була виплачуватися в раніше встановленому розмірі, а саме 5354,37 грн. на місяць.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2019 апеляційну скаргу відповідача повернено.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
17 січня 2020 року до Другого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якій відповідач просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2020 закінчено підготовку до розгляду, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
24 січня 2020 року позивачем направлено на адресу суду відповідь на відзив, в якому, посилаючись на норми Конституції, Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», зазначив про невиконання відповідачем рішення суду, ухвалене іменем України.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга відповідача повернута ухвалою суду від 17.12.2019, апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції здійснюється в межах вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
          Судовим розглядом встановлені наступні обставини справи, які не оспорені сторонами.
          Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 від 03.06.2019 заявник відноситься до 1-шої категорія осіб з інвалідністю унаслідок ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
          На виконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.09.2010 по справі  №2-4563/10, розпорядженням начальника управління було проведено перерахунок пенсії по інвалідності у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. ст.  50,  54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»  виходячи з встановленої законом мінімального розміру пенсії за віком, визначеного  ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  за період з 12,01.2005 за виключенням періоду часу з 01.01.2008 по 21.05.2008.
          Пенсія в розмірі 4966,40 грн. за вказаним рішенням суду виплачувалась заявнику по 31.10.2011.
          З документів наданих відповідачем вбачається, що у подальшому розмір пенсії заявника після перерахунку складав: станом на 01.11.2011 - 1.489,60грн., станом на 01.01.2012 - 2.450,02грн., станом на 01.01.2013 - 2.493,22грн., станом на 02.10.2014 - 4.122,79 грн.
          Згідно з розрахунком пенсії від 07.03.2019 станом на 01.10.2017 - 4.323,99 грн., станом на 01.12.2018 - 4.323,99 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2019 зобов`язано Індустріальне ОУПФУ м. Харкова перерахувати пенсію ОСОБА_1 відповідно до частини 3 статті 59 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 25.04.2019.
З 25.04.2019 заявник одержує пенсію у порядку ч.3 ст.59 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Згідно з розрахунком пенсії від 22.07.2019 - розмір пенсії з 01.07.2019 склав - 10.467,37грн. 
Останній розрахунок пенсії заявника відбувся 17.10.2019 і розмір пенсії станом на 25.04.2019 склав - 10.440,57 грн., станом на 03.07.2019 - 10.467,37 грн., а станом на 01.12.2019 -10.496,97 грн. 
Зверненням довільної форми від 18.07.2019 заявник звертався до Управління з приводу розміру пенсії.
Згадане звернення було розглянуто Управлінням у порядку Закону України "Про звернення громадян".
Відповідь на це звернення надана листом Управління від 14.08.2019 №2224/0211-20, де указано про правильністю обчислення розміру пенсії.
Зверненням довільної форми від 13.09.2019 заявник звертався до Управління з приводу розміру пенсії.
Згадане звернення було розглянуто Управлінням у порядку Закону України "Про звернення громадян".
Відповідь на це звернення надана листом Управління від 12.10.2019 №4869/021120, де указано про правильність обчислення розміру пенсії.
Суд першої інстанції, приймаючи рішення по даній справі, виходив з того, що за оспорюваний період (з 01.11.2011 по 31.12.2013 року та з 03.08.2014 по 01.05.2019) правове регулювання визначення порядку та розмірів виплат громадянам, які постраждали від Чорнобильської катастрофи було змінено, тому за вказаний період відсутні підстави для перерахунку пенсії.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
З огляду на підстави звернення з адміністративним позовом та вимоги апеляційної скарги, спірним питанням у даній справі є визначення періоду, за який необхідно провести перерахунок позивачу пенсії у розмірі, визначеному ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення врегульовані Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991.
Відповідно до статті 49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
При цьому, вихідним критерієм розрахунку додаткової відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії виступає мінімальна пенсія за віком, розмір якої згідно з частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлюється в розмірі визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного Законом про Державний бюджет України. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 були визначені мінімальні розміри основної пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" від 4 червня 2011 року № 3491-VI, який набрав чинності 19 червня 2011 року, зокрема пунктом 7 частиною 1 зазначеного Закону Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" доповнено пунктом 4, яким встановлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", стаття 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частиною 3 статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року норми пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" визнано такими, що відповідають Конституції України, тобто є конституційними.
Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.
Крім цього, колегія суддів зазначає, що Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними.
Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
У Рішенні №3-рп/2012 від 25 січня 2012 року Конституційний Суд України зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.
Таким чином, в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.
Отже, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
Таким чином, нормативно-правові акти, які видані Кабінетом Міністрів України в межах своїх повноважень, підлягають обов`язковому застосуванню судами під час вирішення справ про соціальний захист громадян.
Також, пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" встановлено, що у 2013 році норми і положення, зокрема, статті 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.
З 1 січня 2014 року Законом України від 16 січня 2014 року № 719-VII "Про Державний бюджет України на 2014 рік" не було передбачено жодних змін чи обмежень для застосування розмірів основної та додаткової пенсій, встановлених статтями 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Чинним залишався й Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Законом України від 31 липня 2014 року № 1622-VII "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", який набрав чинності 3 серпня 2014 року, розділ Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" доповнено пунктом 67, яким, зокрема, встановлено, що норми і положення статей 20-23, 30, 31, 37, 39, 48, 50-52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету ПФУ на 2014 рік.
Тобто, враховуючи принцип пріоритетності Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" над підзаконним нормативно-правовим актом - Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з 1 січня 2014 року нарахування та виплата основної та щомісячної додаткової пенсій за шкоду, заподіяну здоров`ю, повинно було здійснюватись у розмірі та на підставі статей 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Відтак, з 03 серпня 2014 року Законом України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" Кабінету Міністрів України надані повноваження встановлювати інші, ніж передбачені статтями 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", розміри державної та додаткової пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що визначення порядку та розмірів виплат зазначеним категоріям громадян у 2011, 2012 та 2013 бюджетних роках делеговано Кабінету Міністрів України.
Із набуттям чинності Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру виплат передбачених, зокрема, статтями 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Враховуючи вищевикладене, виплачуючи позивачу з 01 листопада 2011 по 31 грудня 2013 року та з 03 серпня 2014 року пенсію та доплати у порядку та розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 27 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відповідач діяв правомірно.
Вказаний висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.09.2018 у справі №552/6810/17 (провадження №К/9901/24102/18), у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №522/6810/17 (провадження №К9901/24102/18).
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням наведеного колегія судді приходить до висновку, що рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі №2-5535/10 від 26.08.2010, у зв`язку зі зміною правового регулювання пенсійних виплат, фактично припинила свою дію на спірні правовідносини, у зв`язку з чим в органах пенсійного фонду відсутній обов`язок в її подальшому виконанні.
Аналогічного висновку дійшов Верховий Суд у постановах від 06.06.2018 по справі № 816/4614/15, від 19.06.2018 по справі № 344/14522/17, від 25.10.2018 по справі № 629/4376/16.
Відносно посилань позивача на положення Конституції України, зокрема, ст..22, Конституції України, згідно якої при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом ст.22 Конституції України звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.
В даному випадку наділення в установленому порядку Кабінету Міністрів України повноваженнями щодо регулювання порядку і встановлення розмірів державної і додаткової пенсії, не є свідченням звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод вказаних осіб.
Верховний Суд України, як і Конституційний Суд України, неодноразово наголошували на тому, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновок суду першої інстанції, що при нарахуванні та виплаті державної пенсії та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю з 1 листопада 2011 по 31 грудня 2013 року та з 3 серпня 2014 року, відповідач правильно застосував порядок та розмір, встановлений Кабінетом Міністрів України.
Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, наведеної в постановах Верховного Суду від.19.06.2018 року в справі № 344/14522/1711, від 26.06.2018 справа№629/3333/17, від 07.06.2018 справа №695/2321/17 від 11.09.2018 справа №522/6810/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів вважає безпідставним посилання позивача в апеляційній скарзі на приписи ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виходячи з наступного, практику Європейського Суду з прав людини, викладену в рішеннях у справах «Малама проти Греції», «Колишній король Греції та інші проти Греції».
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26.06.2014, п.35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст.1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання» якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.
Колегія суддів звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача, станом на час його звернення до суду та розгляду справи, чітко регулювались національним законодавством, а також була відсутня усталена практика національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача не було «законних сподівань» на збільшення пенсії або інше законодавче регулювання, крім діючого, які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), відповідно до якої законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ("Серявін та інші проти України").
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на всі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відтак, відсутні підстави для його скасування.           
Відповідно до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2019 року по справі № 520/10627/19- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    О.А. Спаскін