ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року	Львів	Справа № 460/2306/19 пров. № 857/12148/19	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                  Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
за участі секретаря судового засідання:           Гнідець Р.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , 
на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року (суддя – Друзенко Н.В., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м.Рівне, дата складання повного тексту – 18.10.2019 року), 
в адміністративній справі №460/2306/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) визнати протиправними з 01.01.2016 року по вересень 2017 року дії відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з урахуванням абз.5 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМ України від 17.07.2003р. №1078 за період з 01.01.2016 року по вересень 2017 року. 
Відповідач Військова частина НОМЕР_1 позову не визнав, у суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив позовні вимоги залишити без задоволення. 
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 в період з 01.01.2016р. по 07.09.2017р. індексації грошового забезпечення. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 07.09.2017р.. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 18.10.2019 року не погодився відповідач Військова частина НОМЕР_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду винесене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідач у межах наявного фінансового ресурсу не мав можливості виплатити індексації грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України з січня 2016 року по листопад 2018 року. Також пунктом 7 наказу МО України від 09.02.2017 року №88 «Про бюджетну політику Міністерства Оборони України на 2017 рік» передбачено, що витрати на грошове забезпечення військовослужбовців здійснюється в межах виділених асигнувань з дотриманням такого порядку: в першу чергу – щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, винагорода за безпосередню участь в антитерористичній операції; в другу чергу – розрахунки зі звільненими; в третю чергу – грошова допомога на оздоровлення; в четверту чергу – інші одноразові додаткові види грошового забезпечення за наявністю коштів. Крім цього, зазначає апелянт, що відповідно до роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства Оборони України від 26.03.2018 року №248/1485, а також листів Міністерства соціальної політики України від 09.06.2016р. №252/10/136-16, від 04.07.2017р. №220/5140, від 08.08.2017р. №78/0/66-17 проведення індексації грошових доходів, зокрема, грошового забезпечення військовослужбовців, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, тобто у межах коштів передбачених на ці цілі. Крім цього, Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затв. пост. КМ України від 17.07.2003р. №1078, не передбачає механізм нарахування та виплати індексації за попередні періоди. Також звертає увагу апелянт на те, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини, при цьому, на момент прийняття наказу від 07.09.2017р. щодо виключення позивача ОСОБА_1 із списків особового складу частини, позивач погодив проведення з ним усіх необхідних розрахунків. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 18.10.2019 року та постановити нове рішення, в якому в задоволенні позовних вимог адміністративного позову відмовити повністю. 
Позивач ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції подав відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду від 18.10.20119 року – без змін. 

У засідання суду апеляційної інстанції сторони (їх представники) не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного. 

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 12.08.2015 р. позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України (Командуванні військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») на посаді старшого офіцера відділу пропаганди управління по роботі з особовим складом (а.с. 18). 
11.08.2017 року підполковника ОСОБА_1 наказом Міністра оборони України (по особовому складу) №266, який знаходиться поза штатом та допущений до тимчасового виконання обов`язків вакантної посади старшого офіцера відділення безпеки оперативного управління штабу управління оперативного командування «Захід» звільнено у запас за підпунктом «а» (із закінченням строку контракту) відповідно до ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 18-зв.). 
Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині)  №203 від 07.09.2017 р., позивач ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 17). 
Також судом встановлено, що 29.08.2019 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати інформацію: 1. Який місяць був у позивача базовим для нарахування індексації, та яка була цьому підстава? 2. З якого та по який час проводилося нарахування та виплата індексації? 3. З якого часу і по який, з яких підстав не проводилися нарахування та виплата індексації позивачу? 4. Надати завірені копії документів, які стали підставою не проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців, у тому числі листа (роз`яснення) Департаменту фінансів Міністерства оброни України від 04.01.2016р. №248/3/9/1/2. 5. Надати довідку про розмір не нарахованої (невиплаченої) індексації грошового забезпечення, з урахуванням того, що підвищення посадових окладів військовослужбовців Збройних Сил України відбулося з 01.01.2008р. відповідно до постанови КМУ від 07.11.2007р. №1294 «Про упорядкування структури та умов грошово забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (а.с. 19). 
Листом від 04.09.2019р. №501/3176 військова частина НОМЕР_1 повідомила позивачу, що відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні роки немає. Відповідно до роз`яснень фінансів Міністерства оборони України від 26.03.2018р. №248/1485 у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року – лютому 2018 року у Міноборони не було, а тому здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по день виключення зі списків військової частини НОМЕР_1 – 07.09.2017р., можливості не було. За період з 12.08.2015р. по 31.12.2015р. згідно з Порядком проведення індексації грошових доходів населення права на нарахування індексації ще не виникло (а.с. 20). 
Не погодившись з правомірністю дій відповідача щодо не нарахування та не виплати  індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. 

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу в період з 01.01.2016р. по 07.09.2017р. індексації грошового забезпечення та зобов`язання нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення, з врахуванням наступного. 
Частиною другою  статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній та політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. 
Відповідно до ч.2 ст.9 цього Закону, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3  ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). 
Відповідно до абз.2 ч.3 ст.9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. 
Також судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідно до ст.18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін. 
Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (ст.19 цього Закону). 
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених  Конституцією України  гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України, визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». 
Так, відповідно до ст.1 цього Закону, індексація грошових доходів населення – встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. 
Згідно із ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. 
Згідно з ч.1 ст.4 цього Закону, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. 
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. 
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч.6 ст.5 Закону). 
Відповідно до ст.9 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів. 
У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін (ст.6 Закону). 
Також, судом першої інстанції вірно враховано, що правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затв. постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003р., (далі - Порядок №1078). 
Так, пунктом 1-1 Порядку №1078 передбачено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту. 
Відповідно до п.5 Порядку №1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. 
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абз.8 п.4 Порядку №1078). 
Згідно п.6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. 
На підставі аналізу наведених положень законодавства суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. 
При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про відсутність коштів у відповідача для виплати індексації, оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів. 
Тобто держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів. 
З цього приводу, суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від 1952 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Судом першої інстанції вірно взято до уваги те, що у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення від 08.11.2005р, заява №63134/00). 
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян. 
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. 
Також, суд першої інстанції вірно врахував правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у п.23 справи «Сук проти України» від 10.03.2011 року, де зазначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним. 
Колегія суддів також звертає увагу на те, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі. 
Також, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №9-рп/2013 зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. 
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 року (справа №240/4911/18) та від 07.08.2019 року (справа №825/694/17). 
З врахуванням вищенаведених положень законодавства та обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що військовою частиною НОМЕР_1 протиправно не нараховувалась та не сплачувалась позивачу індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 07.09.2017р. (день звільнення позивача зі служби). 
Доводи апеляційної скарги про те, що проведення індексації грошових доходів здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів є необґрунтованими, оскільки частина шоста статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» не обмежує проведення передбачених чинним законодавством України виплат, а вказує на джерела походження цих коштів. 
Також безпідставними є доводи апелянта про те, що у 2016 - 2018 роках кошти на виплату індексації грошового забезпечення головним розпорядником коштів не виділено, а тому відповідач діяв правомірно. 
З цього приводу, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення. 

Суд апеляційної інстанції також враховує, що відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Враховуючи наведені обставини справи та норми законодавства, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .. 
Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду від 18.10.2019 року винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності. 
Згідно п.3 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. 
Також, статтею 263 КАС України визначено, що справою незначної складності являється, зокрема, справа щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                                                   постановив: 

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2019 року в адміністративній справі №460/2306/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом строку визначеного статтею 329 КАС України. 

Головуючий:	 	В. В. Гуляк 	
Судді:	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль  	
Повний текст постанови складено 12.02.2020 року