ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 лютого 2020 року                 
м. Харків

Справа №639/7452/18
Провадження № 22-ц/818/250/20 
Категорія: житлові    
 
Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача - Кіся П.В.,
суддів: - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 
третя особа: Харківська міська рада Харківської області, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові

апеляційну скаргу Харківської міської ради Харківської області 

на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 вересня 2019 року у складі судді Баркової Н.В., - 

встановив:

26.12.2018 року громадянин ОСОБА_3 , діючи за посвідченою приватним нотаріусом ХМНО Шеметовою О.В. довіреністю від 21.05.2018 року, звернувся до суду з позовною заявою від імені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якому просив визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги представник позивача обґрунтовував посиланням на те, що виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів Харківської області 01.03.1988 року було прийнято рішення про надання громадянці ОСОБА_4 (матері позивача та відповідача) на сім`ю з п`яти осіб - вона, чоловік, два сини 1971 та 1983 року народження, дочка - 1975 року народження квартири АДРЕСА_1 .

На даний час у вказаній квартирі зареєстрованими залишилися лише відповідачка, позивач та його дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 

Відповідач ОСОБА_2 з 2000 року в квартирі не проживає, виїхала за кордон та з того часу місце її перебування невідоме, її речей у квартирі не має, участі у утриманні квартири не бере.
Вказує, що реєстрація ОСОБА_2 у вказаній квартирі перешкоджає позивачу в користуванні квартирою, за весь час не проживання ОСОБА_2 у квартирі він змушений сплачувати комунальні послуги, що нараховуються за кількістю зареєстрованих осіб.
Факт відсутності ОСОБА_2 за місцем реєстрації засвідчено актом, який складено за участю сусідів та дільничного інспектора поліції.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 13 вересня 2019 року позов  ОСОБА_1  задоволено. Суд вирішив:визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи скаргу, апелянт вказує, що позивачем не надано до суду належних, допустимих та достатніх письмових доказів зазначених ним у позовній заяві обставин.
Квартира АДРЕСА_1 не приватизована, а отже належить територіальній громаді м. Харкова, обов`язком якої є, зокрема, збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем. Таким чином оскаржуваним рішенням порушуються законні інтереси Харківської міської ради. 
Посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985, зазначає, що судом першої інстанції також не з`ясовано причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки.
Вказує, що судом першої інстанції не вжито передбачених законом заходів з метою забезпечення участі відповідача у розгляді справи.
Оскаржуваним рішенням порушено конституційне право ОСОБА_2 на житло. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Андрійчук Н.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Вважає судове рішення від 13.09.2019 року законним, обґрунтованим та таким, що ухвалено у відповідності із нормами матеріального та процесуального права України, а доводи, зазначені третьою особою в обґрунтування апеляційної скарги, безпідставними.
Зазначає, що оскаржуваним судовим рішенням права та інтереси Харківської міської ради як власника майна не порушені, і питання про права та обов`язки ради оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалось, зазначає, що ОСОБА_2 не позбавлена права на оскарження заочного рішення суду першої інстанції у передбаченому законом порядку або звернення до суду з власним позовом про захист своїх житлових прав, якщо вважатиме їх порушеними.
Заперечуючи проти доводів представника Харківської міської ради, посилається на надані суду докази, а саме: акт про не проживання ОСОБА_2 у вказаній вище квартирі у строк понад 6 місяців; на покази свідків, на довідки з районного відділу національної поліції Харківської області, а також з медичного закладу.
Зазначає, що відповідачка не проживає у спірній квартирі з 2000 року, відомості про те, що ОСОБА_2 цікавиться спірним житлом, або дані про те. що вона зверталась до правоохоронних органів або суду щодо захисту своїх прав та інтересів відсутні; що поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації відповідачки, повернута без вручення за закінченням встановленого строку зберігання; що наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачем, судом першої інстанції не встановлено.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, причину неявки не повідомили.
Зважуючи на викладене, а також на положення ст. ст. 2, 2, 43, 44, 371, 372 ЦПК України, апеляційний суд розглядає справу за відсутністю вказаних осіб.
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 .В проти апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а судове рішення залишити без змін, посилаючись на доводи, викладенні нею у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав. 

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факту довготривалої відсутності відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації, що житло залишила житло добровільно; що суду не повідомлено позивачем, свідками та іншими учасниками про наявність обставин, які б вказували на наявність поважних причин відсутності відповідача понад встановлені законом строки за адресою реєстрації її місця проживання; вважав доведеним ту обставину, що право позивача, як користувача житлового приміщення за вказаним адресом, порушено відповідачем, оскільки реєстрація відповідача впливає на розмір витрат за користування житлом. 

Колегія суддів вважає висновок суду хибним, а обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, недоведеними, зважуючи на таке.

За вимогами ст.ст.263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте колегія суддів не вбачає підстав вважати, що рішення суду відповідає зазначеним критеріям щодо законності та обґрунтованості, зважуючи на таке.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом.

Дійсно, згідно ст.72 ЖК України, на яку посилався представник позивача та суд першої інстанції, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Тобто, статтею 72 ЖК України передбачено лише порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а підставою може бути лише доведеність в судовому порядку факту відсутності наймача або членів його сім`ї в житловому приміщенні понад встановлений частиною 1 ст.71 ЖК України шестимісячний строк, за умови відсутності поважних причин (ч.2 ст.71 ЖК) та за умови відсутності обставин, зазначених в цій же статті 71 ЖК України, які передбачають зберігання права на житлове приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї понад шість місяців.

Так, статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:
1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в медичних закладах або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в медичних закладах, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;
2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;
3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;
4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;
5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;
6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;
7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.
У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Як роз`яснено у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, звертаючись до суду із позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що конституційне гарантоване право на житло, яке вона набула у передбаченому законом порядку, позивач зобов`язаний надати достатній обсяг належних та допустимих доказів, які б підтвердили наявність фактичних обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. 

Зі свого боку суд, згідно ст.ст.12, 13 ЦПК України, зобов`язаний забезпечити учасникам справи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, в тому числі і щодо доведення сторонами обставин, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, та розглянути і вирішити справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції посилався на надані представниками позивача докази, вважаючи їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для висновку про доведеність передбачених законом обставин, які мають значення для справи і на які представник позивача посилається як на підставу свої вимог.

Однак колегія суддів вважає помилковими висновки суду щодо оцінки наданих йому доказів, оскільки ні кожен із них окремо, а ні усі вони в своїй сукупності не свідчать про наявність передбачених законом підстав для ухвалення рішення про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом – квартирою АДРЕСА_1 .. 

Відповідно до ст. 76, 77, 81, 89 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти до висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, позивач та його представники з огляду на вимоги ч.3 ст.12, ч.2 ст.43, та ч.1 ст.1 ЦПК України та положення ст.ст.71, 72 ЖК України зобов`язані надати отримані у передбачений законом спосіб, достовірні докази, які б давали суду підставу дійти до висновку про те, що дійсно відповідач ОСОБА_2 за вказаних представниками позивача обставин залишила житлове приміщення, не проживає в ньому без поважних причин понад встановлений ст.71 ЖК України строк і що відсутні передбачені ст.71 ЖК України обставини, за яких за відповідачем зберігається право на житло і в разі відсутності в ньому понад встановлений частиною 1 ст.71 ЖК України строк.

Особливістю цієї категорії справ є та обставина, що за умови фактичної відсутності відповідача за місцем реєстрації та даних про його належне повідомлення про розгляд справи, тягар доведення обставин, які мають значення для справи, залишається за позивачем та його представником, які, згідно положень ст.ст.12,43,81 ЦПК України, мають надати достатній обсяг доказів на підтвердження вказаних обставин.
У разі неможливості самостійно надати докази, учасник справи, згідно ч.1 ст.83 ЦПК України, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Звертаючись до суду із позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_1 , представник позивача посилався на ст.72 ЖК України і вказував: що ОСОБА_2 з 2000 року не проживає в зазначеному житловому приміщенні, оскільки виїхала за кордон і її місце проживання позивачу (який є рідним братом відповідачки) – невідоме, що житловим приміщенням вона не цікавиться, участі у витратах не приймає і це призводить до додаткових витрат позивача по сплаті комунальних послуг за особу, яка фактично не проживає в цій квартирі.

На підтвердження вказаних обставин представник позивача долучив до позовної заяви посвідчені ним же ксерокопії: технічного паспорту на квартиру, довідки про зареєстрованих у спірному приміщенні осіб, акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 17.12.2018 року, рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради у місті Харкові (номер і дата нечитабельні), протоколу засідання громадської комісії з житлових питань Жовтневого району від 10.02.88р. з фрагментом додатку до нього. (а.с.4-10). 

Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача суд долучив до справи ксерокопію відповіді Новобаварського відділу поліції ГУ НП в Харківській області від 12.08.2019 р. на запит адвоката Андрійчук Н.В., копії відповіді головного лікаря КНП «Міська лікарня №3» та допитав у якості свідків трьох мешканців будинку АДРЕСА_2 – ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які підписували наданий суду акт від 17.12.2018р. (а.с.84, 85, 49-51, 63-65, 96).

Однак перелічені письмові докази лише за назвою можуть вважатися такими, оскільки лише опосередковано вказують про зв`язок із цією справою, але за змістом, навіть у своїй сукупності, не дозоляють дійти до висновку про доведеність обставин, які мають значення для справи та на які посилається представник позивача.

Так, відповідь начальника Новобаварського відділу поліції на запит адвоката (сам запит у справі відсутній) про те, що ОСОБА_2 до поліції останні три роки не зверталася не свідчить про зв`язок між цим повідомленням і обставинами, які мають значення для справи з огляду на положення ст.71 ЖК України та на які посилається позивач. (а.с.84)

Також не має відповідного інформаційного навантаження стосовно даної справи і в такий же спосіб отримана представником позивача відповідь головного лікаря КНП «Міська лікарня №3» про те, що ОСОБА_2 не підписувала договорі на медичне обслуговування та відсутність медичної документації. (а.с.85).

Надана представником позивача ксерокопія «Акта про непроживання особи за місцем реєстрації» від 17 грудня 2018 року не містить інформації про особу, яка його склала. 

Разом з тим, зазначений в цьому акті факт тривалого, більше шести календарних місяців, (з 2000 року) непроживання відповідачки ОСОБА_2 , комісією встановлено – як це зазначено в самому тексті цього акту – зі слів самого позивача ОСОБА_1 (а.с.7).

Допитані за клопотанням представника позивача у якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 підтвердили лише той факт, що вони дійсно підписували цей акт та що давно не бачили відповідача; як на джерело своїх пояснень стосовно причини відсутності ОСОБА_2 посилалися на слова позивача ОСОБА_1 . 

Разом з тим, незважаючи на намагання представника позивача, яка усупереч вимог ч.10 ст.230 ЦПК України задавала їм навідні питання, вказані свідки так і не змогли надати конкретні свідчення про взаємовідносини зі сторонами, між сторонами, про наявність чи відсутність обставин, передбачених ст.71 ЖК України.

Крім того, фрагмент ксерокопії довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15.09.2018 року не містить даних про дату реєстрацію в спірному житловому приміщенні ні позивача, а ні відповідача.

Інших доказів про обставини, які мають значення для з`ясування передбачених ст.71 ЖК України та вказаних у позовній заяві, в тому числі і довідок з житлово-експлуатаційного підприємства, на утриманні якого знаходиться житловий будинок АДРЕСА_2 , з останнього місця навчання чи роботи відповідача, з військкомату, з органу МВС по обліку осіб, засуджених до позбавлення волі, а також довідки реєстраційного підрозділу Державної прикордонної служби України про перетин відповідачем кордону, зважуючи, що саме на виїзд відповідача за кордон посилався представник позивача, обґрунтовуючи позов, - суду не надано.

Також позивачем та його представниками не надано жодного доказу на підтвердження доводів про понесення ним додаткових витрат на комунальні послуги внаслідок існування реєстрація відповідача ОСОБА_2 в зазначеному ним житловому приміщенні. 

Доказування, згідно частини 6 статті 81 ЦПК України не може гуртуватися на припущеннях. 

За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для ухвалення рішення іменем України про позбавлення ОСОБА_2 гарантовано Конституцією України права на житло.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.374, п.п.2-4 ч.1, ч.2 ст.376 ЦПК України апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу та постановляє нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення про відмову у задоволенні поданого представником ОСОБА_1 позову не позбавляє ОСОБА_1 права відповідно до ст.4 ЦПК України звертатися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свободи чи законних інтересів в порядку, встановленому цим Кодексом.

Судові витрати апеляційний суд розподіляє відповідно до вимог ст.141 та п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України,

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.2-4 ст.376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради Харківської області задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 вересня 2019 рокускасувати і ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Харківська міська рада Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Харківської міської ради Харківської області судовий збір у розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн. 60 коп., понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 24 лютого 2020 року.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина