ПОСТАНОВА
Іменем України

22 січня 2020 року 
Київ
справа №2540/2618/18
адміністративне провадження №К/9901/67112/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка    Я.О., судді Желєзного    І.В., судді Шарапи    В.М., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу №2540/2618/18
за позовом ОСОБА_1 
до Прилуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України
про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21    серпня    2018    року (постановлене у складі головуючого судді Житняк    Л.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22    листопада    2018    року (постановлену у складі колегії: головуючого судді Парінова    А.Б., суддів Губської    О.А., Ключковича    В.Ю.),
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Прилуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України (далі також - відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в нарахуванні та виплаті позивачу щомісячного довічного грошового утримання;
- зобов`язати відповідача провести виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання за період з часу набрання чинності Законом України від 7   липня   2010   року «Про судоустрій та статус суддів» по 13   вересня   2017   року з підвищенням його на 150% мінімальної пенсії за віком відповідно до положень Закону України «Про статус і соціальний захист ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та нарахувати і провести індексацію нарахованих сум та їх виплату.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 21   серпня   2018   року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент виникнення спірних відносин, відповідач керувався нормами законодавства, що були прийняті та введені в дію у 2010   році у зв`язку з втратою чинності Закону України «Про статус суддів» та прийняттям нового Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого відповідач здійснює нарахування та виплату лише суддівської винагороди.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22   листопада   2018   року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21   серпня   2018   року скасовано. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Прилуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду.
Постановляючи зазначене рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що колегією суддів не встановлено підстав для поновлення строку звернення до суду та враховуючи дату подачі адміністративного позову, позовна заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, вважаючи його прийнятими з порушенням норм процесуального права, позивач звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, яким скасовано рішення суду першої інстанції, та прийняти нове рішення про задоволення позову або про направлення справи на новий розгляд.
Касаційну скаргу позивач обґрунтовують тим, що судом апеляційної інстанції з порушенням норм процесуального права прийнято рішення про залишення позовної заяви без розгляду. Зокрема, зазначає, що відповідно до положень частини другої статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року та частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, повинні бути виплачені за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням частини витрат доходів.
Позиція інших учасників справи
5   квітня   2019   року до суду надійшов відзив відповідача на касаційну скаргу позивача, в якому відповідач зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте при дотриманні норм процесуального права, тому просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
Касаційна скарга надійшла до суду 5   грудня   2018   року.
Ухвалою Верховного Суду від 21   березня   2019   року відкрито касаційне провадження у справі №2540/2618/18, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати відзив на касаційну скаргу.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08   липня   2019   року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів, а саме: суддю-доповідача Берназюка   Я.О., суддів Желєзного   І.В. та Шарапу   М.В.
При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Оцінка висновків судів попередніх інстанції доводів учасників справи
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 22   листопада   2018   року, якою скасоване рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21   серпня   2018   року, відповідає, а викладені в касаційній скарзі доводи скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22   листопада   2018   року у цій справі позов ОСОБА_1 до Прилуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду у зв`язку із пропуском строку звернення до суду з адміністративним позовом.
Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Суд наголошує, що причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. 
Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними. 
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Частиною першою статті 120 КАС України встановлено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як вбачається із матеріалів справи, виплату щомісячного довічного грошового утримання призначеного позивачу на виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 4 лютого 2009 року у справі №2а-2008/09/2570  припинено у 2010 році у зв`язку із прийняттям Закону України «Про судоустрій та статус суддів». При цьому, позивач не заперечує, що весь час з 2010 року по дату звернення до суду знав про порушення, на його думку, з боку Прилуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України, його прав.
При цьому, в позові позивач заявив вимогу про зобов`язання нарахувати та виплатити щомісячне довічне грошове утримання з часу набрання чинності Законом України від 7 липня 2010 року «Про судоустрій та статус суддів» по 13 вересня 2017 року.
Разом з тим, адміністративний позов подано 14   липня   2018   року, згідно відтиску штемпелю відділення поштового зв`язку на конверті, тобто з порушенням шестимісячного строку на звернення до суду, визначеного статтею 122 КАС України та матеріали справи не містять доказів про наявність обставин, які перешкоджали б позивачу та могли бути об`єктивними перешкодами для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів у передбачений законом строк.
Відтак позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду за захистом його прав від порушень з боку відповідача, які, на його переконання, тривали до 13   вересня   2017   року.
Та обставина, що позивач звертався до ТУ ДАС та управління ПФУ з приводу виплати йому відповідного підвищення, не перериває та не зупиняє строків звернення до суду, який повинен обчислюватись з часу фактичного порушення прав та інтересів позивача, тобто з 2010   року.
Суд критично ставиться до доводів касаційної скарги про те, що ним не пропущено строк звернення до суду з даним адміністративним позовом, оскільки, відповідно до положень частини другої статті 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5   листопада   1991   року та частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9   липня   2003   року нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, повинні бути виплачені за минулий час без обмеження будь-яким строком, у зв`язку із тим, що зазначені норми стосуються осіб, яким пенсія призначена та виплачується відповідно до цих законів. Тоді, як у цій справи позивач отримує довічне грошове забезпечення відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Суд звертає увагу на те, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незвернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через байдужість не є поважною причиною пропуску строку. 
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено поважних підстав, які б унеможливили звернення його до суду в межах встановленого КАС України строку. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про існування будь-яких перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Таким чином, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду та будь-яких переконливих обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду із зазначеними позовними вимогами скаржниками не наведено та не доведено, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для залишення позову ОСОБА_1 до Прилуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії без розгляду.
При цьому суд також звертає увагу на те, що позивач уже звертався до адміністративного суду з подібним предметом спору (справа №825/1652/18 та №2540/3083/18).
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Касаційні скарги не містять належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки судів. У них також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (заява №   3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. 
Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», заява №   8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання ("Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" №   11681/85).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №   11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №   65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява №   63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
У відповідності до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення, не допустивши порушень норм процесуального права, тому касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду апеляційної інстанції, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22   листопада   2018   року, якою скасоване рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 21   серпня   2018   року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                          І.В. Желєзний
                                                                                          В.М. Шарапа