Номер провадження: 22-з/813/30/20 
Номер справи місцевого суду: 520/15882/14-ц
Головуючий у першій інстанції 
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.01.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М., 
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,
розглянувши в залі суду в м. Одеса заяву  ОСОБА_1 про ухвалення додаткової постанови у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визначення порядку користування, вселення, стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю, стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року, 

ВСТАНОВИВ:
У провадженні апеляційного суду Одеської області перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визначення порядку користування, вселення, стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою власністю, стягнення грошових коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року.
11.09.2018 року апеляційним судом Одеської області прийнято постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року в частині поділу ідеальних часток у праві власності на квартиру, про відмову у задоволенні вимог про визначення порядку користування квартирою та в усуненні перешкод у користуванні власністю шляхом вселення у квартиру - скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділено: - в користування ОСОБА_1 кімнату площею 15 кв.м. та прилеглу до неї лоджію (балкон); - в користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 2005 року народження - кімнату площею 18 кв.м.; - підсобні приміщення: кухню -20 кв.м., коридор - 12 кв.м., туалет, ванну кімнату - залишити в загальному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2005 року народження. Усунено перешкоди в користуванні власністю та вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів - залишити без змін. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3291 грн. 70 коп.
У жовтні 2019 року до Одеського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про роз`яснення постанови апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року в частині розподілу судових витрат.
В подальшому, 21.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із заявою про залишення без розгляду його заяви про роз`яснення рішення та про ухвалення по справі додаткового рішення про відшкодування судового збору у розмірі 3 776,40 грн. та правової допомоги у розмірі 3 500 грн., а також про стягнення із ОСОБА_2 457 234,50 грн. і еквівалент 27 122 доларів США в гривні по курсу НБУ на момент ухвалення рішення.
Ознайомившись із заявою про ухвалення додаткової постанови, дослідивши матеріали справи, колегія суддів проходить до висновку про часткове задоволення такої заяви з наступних підстав.
Відповідно до положень ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема:
- стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 
- судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
Як вбачається зі ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи вбачається, що 07 травня 2018 року Київським районним судом м. Одеси ухвалено рішення по справі. 
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.
11.09.2018 року апеляційним судом Одеської області ухвалено постанову, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року. 
При ухваленні постанови апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року апеляційним судом вирішено питання стосовно розподілу судових витрат, які були понесенні позивачем за первісним позовом в суді апеляційної інстанції. Поза увагою суду залишились судові витрати ОСОБА_1 щодо розгляду даної справи в суді першої інстанції, що призвело до зменшення розміру відшкодування судових витрат ОСОБА_1 .
В той же час, цивільно-процесуальне законодавство передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
У зв`язку з чим, апеляційний суд вважає за можливе прийняти в цій частині додаткове рішення виходячи з наступного.
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно позовних вимог позивач просив суд виділити у власність ОСОБА_1 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції чинній на момент звернення з позовом, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. 
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 1218 гривень. 
Тобто, максимальний розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру у 2014 році складав 3654 грн.
З урахуванням позовних вимог позивачем до суду було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3654,60 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.319889537.1 від 24.11.2014 року на суму 243,60 грн. та квитанцією № 0.0.321189973.1 від 27.11.2014 року на суму 3411 грн. (т. 1 а.с. 2, 15). 
Надалі позивач неодноразово уточнював свої позовні вимоги, зокрема у лютому 2015 року позивач окрім визнання за ним права власності на частину квартири додатково просив суд визначити порядок користування цією квартирою та усунути перешкоди в користуванні цією власністю шляхом вселення. Тобто, вимога майнового характеру позивачем уточнена двома вимогами немайнового характеру (т. 1 а.с. 41-44). 
При цьому, позивачем не було доплачено суму судового збору у зв`язку з пред`явленням нових позовних вимог немайнового характеру.
Слід зазначити, що відповідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції на момент уточнення позовних вимог, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, складала 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 487,20 грн. 
У жовтні 2015 року позивач знов надав до суду уточнену позовну заяву, згідно якої позовні вимоги доповнилися вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 457234,50 грн. та еквіваленту 27122,00 доларів США у гривні за курсом НБУ на момент винесення рішення суду. У зв`язку зі збільшенням вимог майнового характеру позивачами було сплачено судовий збір (т. 2 а.с.138-146). 
       Наступні уточнення позовної заяви не впливали на об`єм позовних вимог позивача за первісним позовом.
       При зверненні до суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції позивачем за первісним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 5481 грн. (3654 грн.*150%), що підтверджується квитанцією № 16569260 від 18.06.2018 року (т. 3 а.с. 187).
       При ухваленні постанови суду від 11.09.2018 року апеляційним судом задоволенні обидві немайнові вимоги - про визначення порядку користування квартирою та про усунення перешкод шляхом вселення. З двох майнових вимог (визнання права власності на частку у квартирі та про стягнення коштів) апеляційним судом задоволено одну. 
При цьому, зазначеною постановою стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 3291,70 грн., який розрахований відповідно до задоволених позовних вимог з суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на рішення суду. 
Таким чином, з урахуванням сплаченої суми судового збору за подання позовної заяви, додатковому стягненню зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає судовий збір у розмірі 2006,60 грн. (3654грн.+5481грн.)-(487,20грн.*2*150%)=7673,40грн./2=3836,70грн./сума судового збору відповідно задоволених позовних вимог майнового характеру/+1461,60грн./сума судового збору відповідно задоволених позовних вимог немайнового характеру/=5298,30грн.-3291,70грн./сума судового збору, яка вже стягнута на користь позивача/=2006,60грн.).
Щодо судових витрат, понесених позивачем в ході розгляду справи на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Судові витрати ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу підтверджуються копією договору № 2601/15-2 про надання правової допомоги від 26.01.2015 року, укладеного з адвокатом Івановою Ганною Степанівною та згідно якого за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) в розмірі 3500 грн., та копією квитанції до прибуткового касового ордера № 015 від 26.01.2015 року, відповідно до якої від ОСОБА_1 прийнято на підставі оплати послуг за договором № 2601/15-2 - 3500 грн. (т. 1 а.с. 45-47).
З урахуванням того, що постановою апеляційного суду Одеської області від 11.09.2018 року апеляційним судом задоволені обидві немайнові вимоги - про визначення порядку користування квартирою та про усунення перешкод шляхом вселення, та одна вимога майнового характеру - про визнання права власності на частку у квартирі, з двох майнових вимог (визнання права власності на частку у квартирі та про стягнення коштів), тобто апеляційним судом задоволено 3/4 від усіх заявлених позовних вимог, тому зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню витрати на правничу допомогу 2625 грн. (3500грн.*3/4).
Також, заявник просить ухвалити додаткове рішення стосовно стягнення з відповідача на його користь 457 234,50 грн. і еквівалент 27 122 доларів США в гривні по курсу НБУ на момент ухвалення рішення у зв`язку з тим, що дана позовна вимога була заявлена ним в позовній заяві та проголошена ним під час судових засідань.
Однак з аналізу ч. 1 ст. 270 ЦПК України вбачається, що додаткове рішення стосовного певної позовної вимоги ухвалюється лише у тому випадку, якщо з приводу такої позовної вимоги сторони подавали докази і давали пояснення, проте рішення судом ухвалено не було.
Матеріалами справи встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2018 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , а саме визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 , визначено розмір часток права власності позивача та відповідача на зазначену квартири, в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Таким чином, місцевим судом було ухвалено судове рішення стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення зі ОСОБА_2 457 234,50 грн. і еквівалент 27 122 доларів США в гривні по курсу НБУ на момент ухвалення рішення, а саме у задоволені такої вимоги було відмовлено. Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що спільні кошти, які клались на рахунки в банках, знаходяться у третіх осіб - АТ «Імексбанк» та ПАТ «Фінростбанк», оскільки позивачем вимог про визнання права власності на кошти, які знаходяться на рахунках в Банках не заявлялися, а правових підстав для стягнення з відповідачки вказаних коштів не має, суд вважав, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів задоволенню не підлягали.
Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою на вказане рішення суду від 07.05.2018 року, ОСОБА_1 оскаржив дане рішення в частині визнання права власності на частку у квартирі, визначення порядку користування квартирою та про усунення перешкод шляхом вселення. В частині відмови місцевим судом позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 рішення суду ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не оскаржувалося.
Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.
В судовому засіданні апеляційного суду 11.09.2018 року позивач зазначив про незгоду з рішенням суду в частині відмови у задоволенні всіх заявлених ним вимог, проте фактично просив ухвалити нове судове рішення в частині поділу часток між співвласниками у квартирі порівну, в частині визначення порядку користування квартирою та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення його у квартиру. Позивач не зазначив в апеляційній скарзі про ухвалення нового судового рішення в частині відмови про стягнення з відповідача грошових коштів, про які ним були заявлені позовні вимоги. Також в апеляційній скарзі позивач взагалі не навів жодного доводу з цього приводу. У зв`язку з чим, апеляційним судом рішення районного суду в цій частині не переглядалося.
З огляду на зазначене та з урахуванням ухвалення судом першої інстанції рішення стосовного позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 457 234,50 грн. і еквівалент 27 122 доларів США в гривні по курсу НБУ на момент ухвалення рішення й неоскарженням позивача рішення суду від 07.05.2018 року в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення в цій частині.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити заяву  ОСОБА_1 про ухвалення додаткової постанови. 
На підставі викладеного та керуючись ст. 133, 134, 141, 270 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
ПОСТАНОВИВ:
Заяву  ОСОБА_1 про ухвалення додаткової постанови - задовольнити частково. 
Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2006 (дві тисячі шість) гривень 60 коп. та витрати на правничу допомогу 2625 (дві тисячі шістсот двадцять п`ять) гривень.
В іншій частині заяви - відмовити. 
Додаткова постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту цієї постанови.
Повний текст додаткової постанови складено: 24.01.2020 року. 

Головуючий                                О.М. Таварткіладзе

Судді                                А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова