Ухвала
 
19 лютого 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 682/3740/18
провадження № 61-2722ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У  грудні 2018 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «ПриватБанк») про стягнення середнього заробітку у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Позов обґрунтовано тим, що наказом Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк») від 07 лютого 2017 року № Э.28.0.0.0./1-6573790, ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 13 грудня 2017 року у позові було відмовлено. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 22 березня 2018 року, її позов був задоволений. Скасовано наказ керівника напрямку трудових ресурсів ПАТ КБ «ПриватБанк» від 07 лютого 2017 року № 24 Э.28.0.0.0./1-6573790 про звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого касира - операціоніста Славутського відділення Хмельницької філії ПАТ КБ  «ПриватБанк». Постанова суду підлягала негайному виконанню. Рішення суду добровільно не виконувалося. У зв`язку з викладеним, посилаючись на положення статей 49, 235, частину сьому статті 236 КЗпП України, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виконання постанови апеляційного суду від 22 березня 2018 року про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, за період з 07 лютого 2017 року по 31 травня 2018 року, що становить 72 445,75 грн.
Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 14 січня 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
ОСОБА_1 06 лютого 2020 року засобами поштовогозв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 січня 2020 року у вищевказаній справі.
У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
12 лютого 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулось до Верховного Суду з клопотанням про відмову у відкритті касаційного провадження у цій справі, з посиланням на критерій малозначності.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, дослідивши доводи клопотання АТ КБ «ПриватБанк», Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню. 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у розмірі 72 445,75 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210 200,00 грн), а тому у розумінні ЦПКУкраїни справа є малозначною.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
Доводи касаційної скарги про те, що судами не взято до уваги правових висновків Верховного Суду за аналогічними справами не можуть бути підставою для касаційного оскарження малозначної справи, оскільки зводяться до незгоди заявника з судовими рішеннями та не свідчать про наявність підстав передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 УПК України. Крім того, висновки судів щодо строку пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі  відповідають правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виклав у постанові від 10 жовтня 2019 року по справі № 522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18).
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України (в редакції чинній на час подання касаційної скарги), суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України (в редакції чинній на час подання касаційної скарги),
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 вересня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення середнього заробітку у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                    І. Ю. Гулейков