Постанова
Іменем України
 
22 січня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 465/1109/16-ц
провадження № 61-49008св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - П`ята львівська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2018 року у складі судді Мартинишин М. О. та постанову Львівського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У лютому 2016 року Філатов ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до      ОСОБА_2 , третя особа - П`ята львівська державна нотаріальна контора, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру від 06 грудня 1994 року № 200210, співвласниками квартири були він, його мати ОСОБА_4 та батько ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, після смерті якого частку у квартирі успадкували він та сестра у розмірі 1/6 частини кожен. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його сестра ОСОБА_6 , яка до смерті проживала з ним у квартирі АДРЕСА_1 , та доглядала за ОСОБА_4 . Після смерті сестри відкрилась спадщина на спадкове майно, спадкоємцем, крім ОСОБА_2 , мала бути його матір ОСОБА_4 , оскільки остання мала обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_6 . Зважаючи на те, що за життя матір не змогла оформити право власності на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_6 , він як спадкоємець матері також не може її прийняти, змушений звернутися з позовом до суду.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , із урахуванням уточнених вимог, просив встановити факт спільного проживання ОСОБА_4 із ОСОБА_6 , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане П`ятою львівською державною конторою 09 жовтня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_6 у 1/2 частини у праві власності на спадкове майно, визнати за ним право власності на 1/2 ідеальної частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_2 , та на 1/12 ідеальну частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 .
 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 станом на момент смерті батька - ОСОБА_5 не проживала у квартирі АДРЕСА_1 , а проживала та була зареєстрована до дня своєї смерті за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_4 станом на момент смерті ОСОБА_6 не проживала у квартирі АДРЕСА_2 , а проживала та була зареєстрована до дня своєї смерті за адресою:     АДРЕСА_4 , та за життя останньою не вчинялось будь-яких дій, які б свідчили про прийняття спадщини, визнання заповіту ОСОБА_6 недійсним, а отже, доводи позивача щодо встановлення факту постійного проживання ОСОБА_6 із ОСОБА_4 є необґрунтованими. Крім того, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності не підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 дотримався вимог закону, перевірив коло спадкоємців та не встановив осіб, які б мали право на обов`язкову частку, а отже, при видачі оспорюваного свідоцтва прав та інтересів позивача не порушено.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що на момент смерті доньки, мати позивача - ОСОБА_4 мала право на спадкування половини частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обов`язкова частка), як непрацездатна матір спадкодавця ОСОБА_6 . Свобода спадкового розпорядження сестри позивача - ОСОБА_6 обмежувалась правом особи, яка закликається до спадкування незалежно від волі спадкодавця у силу прямої вказівки закону, тобто непрацездатної матері           ОСОБА_4 . Матеріалами цивільної справи, копіями довідок ЛКП «Вулецьке», наявних у матеріалах спадкової справи № 352/2013 та фактично показаннями всіх свідків підтверджується, що спадкодавець ОСОБА_6 сестра позивача, зареєстрована та проживала до дня смерті у квартирі АДРЕСА_2 , а отже, оскільки ОСОБА_4 не проживала із ОСОБА_6 , та не подавала заяви про прийняття спадщини, вимоги позивача є безпідставними.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У грудні 2018 року Філатов ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2018 рокута постанову Львівського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції позбавив його права мати представника у судовому засіданні. Суд не мотивував, які показання свідків і кого конкретно взято до уваги, що так переконали суд. Актом ЛКП «Вулецьке» підтверджено проживання фактично спадкодавці ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_5 , та поховання її з цієї квартири. Нотаріус, знаючи про спадкоємця, який має право на обов`язкову частку, видає свідоцтво про право на спадщину за заповітом без виділу цієї обов`язкової частки та не повідомляє про це спадкоємця, який має право на обов`язкову частку, а спадкоємець за заповітом не оформляє спадкових прав на частку у квартирі на АДРЕСА_4 , за порадою нотаріуса, оскільки у спадковій справі вже буде довідка про зареєстрованих осіб і підстави для виділу обов`язкової частки. 
 
У квітні 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначено, що судами правомірно не взято до уваги акт від 16 червня 2017 року, оскільки обставини, засвідчені у ньому не збігаються із показаннями свідків, та іншими доказами, що знаходяться у матеріалах справи. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Обставини встановлені судами
 
Згідно зі свідоцтвом про право власності на квартиру від 06 грудня 1994 року              № 200210 квартира АДРЕСА_1 , належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 
 
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_1 
 
29 травня 2008 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким квартиру АДРЕСА_1 у рівних частинах заповів своїм дітям: Філатовій ОСОБА_7 та ОСОБА_1 
 
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 4540.
 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2010 у справі       № 2-4362/10, яке набрало законної сили, визначено Філатовій ОСОБА_7 та ОСОБА_1 додатковий строк для прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_5 , терміном у три місяці.
 
Із матеріалів спадкової справи № 14/2011 убачається, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 у нотаріальну контору зверталися: 10 січня     2011 року ОСОБА_6 та 

ОСОБА_1 своєю заявою від 14 січня 2011 року відмовилася від прийняття спадщини за законом після померлого чоловіка ОСОБА_5 .
 
Із копій довідок ЛКП «Вулецьке» від 06 листопада 2010 року № 568, які знаходяться у матеріалах спадкової справи № 14/2011 убачається, що в квартирі на                          АДРЕСА_6 , на момент смерті спадкодавця ОСОБА_5 зареєстровані та проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_1 
 
Нотаріус видав ОСОБА_1 та ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за заповітом по 1/6 частини квартири АДРЕСА_5 .
 
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що складено відповідний актовий запис № 1046.
 
Згідно із заповітом від 23 серпня 2012 року ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким всю належну їй на праві особистої власності частину квартири АДРЕСА_5 , та все інше своє майно заповіла ОСОБА_2 .
 
Із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 звернувся 09 жовтня 2013 року.
 
Нотаріус видав Кальчуку Р. В. свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 .
 
Відповідно до копій довідок ЛКП «Вулецьке», ОСОБА_6 до дня своєї смерті зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_2 .
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
 
Відповідно до статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
 
Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
 
Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, визначений статтею 1241 ЦК України є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
 
Відповідно до пункту 5.9 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України                    від 22 лютого 2012 року № 296/5 право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 ЦК України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки. Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 ЦК України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині.
 
Той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Установивши, що ОСОБА_6 на момент смерті батька ОСОБА_5 не проживала у квартирі АДРЕСА_1 , місце реєстрації та проживання не міняла, а проживала та була зареєстрована до дня своєї смерті за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_4 , яка мала обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_6 , на момент смерті останньої не проживала у квартирі АДРЕСА_2 , була зареєстрована та проживала до дня своєї смерті за адресою: АДРЕСА_4 , суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_4 протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подала заяву про прийняття спадщини, постійно не проживала з разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а отже, вона вважається такою, що не прийняла її. 
Твердження заявника про те, що суд апеляційної інстанції позбавив його права мати представника у судовому засіданні, є безпідставними, оскільки адвокат Саміло Л. В. подав лише клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із розглядом іншої справи за його участі в іншому суді, проте доказів на підтвердження цих обставин не надав, а отже, судом апеляційної інстанції не порушено норм процесуального права.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.
 
Аргументи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі; враховуючи правомірний правовий результат вирішення спору судами першої та апеляційної інстанцій, підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено. 
 
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 22 лютого 2018 рокута постанову Львівського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              Г. І. Усик