ПОСТАНОВА
Іменем України

22 січня 2020 року 
Київ
справа №750/2603/17
адміністративне провадження №К/9901/20655/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 квітня 2017 року (суддя - Коверзнев В.О.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року (головуючий суддя - Желтобрюх І.Л., судді: Бєлова Л.В., Парінов А.В.) у справі                 № 750/2603/17 за позовом Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - Чернігівське ОУ ПФУ) до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі - Управління ДВС) про визнання дій протиправними та стягнення коштів, 
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У березні 2017 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до Управління ДВС, у якому просив:
- визнати неправомірними дії відповідача щодо стягнення (списання) з рахунку Чернігівського ОУ ПФУ коштів у сумі 2619,63 грн;
- стягнути вказані кошти у судовому порядку.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем під час прийняття рішення про стягнення з Чернігівського ОУ ПФУ виконавчого збору порушено вимоги Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Так позивач уважає, що відповідачем недотримано вимоги статті 6 Закону №1404-VIII, якою передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Позивач стверджує, що рахунок № 25607300037163 , відкритий у ПАТ «Ощадбанк», призначений для акумуляції збору на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування і на нього поширюється заборона нецільового використання коштів, установлена статтею 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Отже, дії Управління ДВС щодо списання коштів з такого спеціального рахунку Чернігівського ОУПФУ в ПАТ «Ощадбанк» є протиправними.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від            18 травня 2017 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Відмовляючи у задоволенні позову та обґрунтовуючи законність дій державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження добровільного виконання постанови Деснянського районного суду м. Києва у справі               №750/6308/16-а, а оскаржуване рішення прийнято у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. Водночас, суд апеляційної інстанції зазначив про те, що положення статті 6 Закону №1404-VIII не поширюється на спірні правовідносини, оскільки на рахунку Чернігівського ОУПФУ № 25607300037163 , який обслуговується в Чернігівській філії АТ «Ощадбанк» та з якого відповідачем списано кошти, зберігаються кошти, які не включаються до складу Державного бюджету України, а тому органи казначейства України не уповноважені виконувати рішення про списання коштів з цього рахунку.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись із постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від               10 квітня 2017 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, Чернігівське ОУ ПФУ подало касаційну скаргу. 
Позивач у касаційній скарзі просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Вимоги касаційної скарги Чернігівське ОУ ПФУ обґрунтовує тим, що державним виконавцем, усупереч вимогам статті 3 Закону №1404-VIII, прийнято рішення про стягнення коштів без прийняття постанови про стягнення з позивача виконавчого збору. Зокрема скаржник указує на те, що оскільки окремих рішень (постанов) державного виконавця про стягнення з позивача виконавчого збору не приймалося, то дії Управління ДВС щодо списання коштів з рахунку Чернігівського ОУПФУ є передчасними. Також позивач зазначив, що таке стягнення може бути здійснене лише органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Чернігівське ОУПФУ наголошує, що суд першої та апеляційної інстанцій неправильно тлумачать норму, закріплену частиною другою статті 6 Закону №1404-VIII, якою передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Отже, відповідач неправомірно надіслав вимогу про списання коштів з рахунку позивача відкритому в ПАТ «Ощадбанк». Додатково скаржник зазначив, що відповідачем порушено вимоги статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», якою встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду України на цілі, не передбачені цією статтею.
Позиція інших учасників справи
14 липня 2017 року від представника Управління ДВС надійшов відзив на касаційну скаргу, де відповідач наголошував про необґрунтованість доводів даної касаційної скарги та просив її відхилити. 
Вказував на те, що у випадку несплати боржником, зокрема витрат виконавчого провадження, такі витрати стягуються державним виконавцем примусово одночасно з виконанням такого рішення. Відповідач, посилаючись на положення пункту                     2 розділу 6 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5), зазначив, що постанова про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника сум.
А тому, Управління ДВС уважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Рух касаційної скарги 
Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 16 червня 2017 року відкрив провадження у справі за касаційною скаргою Чернігівського ОУ ПФУ.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У лютому 2018 року касаційну скаргу позивача передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад судової колегії: Шарапа В.М. (суддя-доповідач), Бевзенко В.М., Данилевич Н.А.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 30 травня 2019 року                  № 531/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Шарапи В.М. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14), визначено новий склад суду: Соколов В.М.(суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2020 року справу призначено до розгляду у попередньому судовому засіданні на             22 січня 2020 року у відповідності до вимог частини третьої статті 340 КАС України.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
На примусовому виконанні Управління ДВС знаходиться виконавчий лист Деснянського районного суду м. Чернігова у справі №750/6308/16-а про зобов`язання Чернігівського ОУ ПФУ поновити базовий місяць для проведення індексації пенсії ОСОБА_1 - жовтень 2009 року, провести перерахунок пенсії з урахуванням раніше визначеного базового місяця та виплатити заборгованість, що утвориться внаслідок такого перерахунку.
20 грудня 2016 року старшим державним виконавцем Назаренком М. Б. було відкрите виконавче провадження №53160055 з виконання вищезазначеного виконавчого листа та запропоновано позивачеві, як боржнику у виконавчому провадженні, виконати судове рішення протягом 10 робочих днів. Пунктом 3 постанови про відкриття виконавчого провадження з позивача стягнуто виконавчий збір у розмірі 6400,00 грн.
02 березня 2017 року на підставі платіжного доручення за № 53160055/1, відповідачем списано з рахунку № 25607300037163 , відкритого в Чернігівській філії АТ «Державний ощадний банк України», частину суми виконавчого збору у розмірі 2619,63 грн.
Застосування норм права, оцінка доказів та висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII установлено, що виконавець зобов`язаний уживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, установленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. 
Статтею 42 Закону №1404-VIII передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються із: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, установленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих із боржника коштів на витрати виконавчого провадження. 
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. 
На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Частинами першою-другою статті 6 Закону №1404-VIII встановлено, що у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються органами доходів і зборів, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Згідно з частиною першою статті 44 Закону №1404-VIII органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.
Пунктом 8 розділу ІІІ Інструкції №512/5 передбачено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Пунктом 2 розділу VІ Інструкції №512/5, визначено, що витрати виконавчого провадження стягуються з боржника на підставі постанови виконавця про їх стягнення, у якій зазначаються види та суми витрат виконавчого провадження. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1-4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону.
Якщо при закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа витрати виконавчого провадження не були стягнуті, постанова про стягнення витрат виконавчого провадження виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, установленому Законом.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження, виділеного в окреме провадження, не пізніше наступного робочого дня після закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа. 
Розмір і види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Відповідно до пункту 7 розділу 9 Інструкції №512/5 при виконанні рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, у разі якщо боржник самостійно не сплачує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження, основну винагороду приватного виконавця та накладені на нього штрафи у передбачених Законом випадках, виконавець примусово стягує виконавчий збір, витрати виконавчого провадження, основну винагороду приватного виконавця та накладені на боржника штрафи одночасно із виконанням такого рішення.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що обов`язок зі сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження законодавством покладено на боржника, і в разі невиконання суб`єктом владних повноважень - боржником його зобов`язань у виконавчому провадженні в добровільному порядку зазначені платежі можуть бути списані з його рахунку банками та іншими фінансовими установами або органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, на підставі відповідної платіжної вимоги державного виконавця. 
Також указані положення Закону №1404-VIII та Інструкція №512/5 дають підстави для висновку, що зазначення в постанові про відкриття виконавчого провадження про стягнення з боржника виконавчого збору та визначення його (виконавчого збору) розміру є обов`язком державного виконавця.
Судами попередніх інстанцій установлено, що виконавчий збір у загальному розмірі 6400,00 грн був стягнутий з позивача на підставі постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП№53160055, яка у добровільному порядку, зокрема в частині стягнення з Чернігівського ОУПФУ виконавчого збору, не виконана.
Указана постанова позивачем не оскаржувалася, є чинною, отже, обов`язковою до виконання, що обумовлює правомірність списання з його рахунку відповідної суми виконавчого збору, як цього вимагають статті 26, 27 Закону №1404-VIII та Інструкція №512/5.
Таким чином, доводи позивача щодо неправомірності та безпідставності списання з його рахунку суми коштів виконавчого збору (частково) у розмірі 2619,63 грн не ґрунтуються на нормах чинного законодавства і не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволені позовних вимог Чернігівського ОУПФУ .
Стосовно доводів скаржника про те, що стягнення виконавчого збору повинно бути здійснене виключно органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, Суд зазначає таке.
За змістом частини другої статті 6 Закону №1404-VIIІ рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Таким чином, примусове виконання рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ органами казначейства, можливо лише за умови, що вказані органи здійснюють казначейське обслуговування коштів боржника, при цьому кошти, на які звертається стягнення, є бюджетними.
Водночас, як убачається з матеріалів справи та правильно встановлено судами попередніх інстанцій, рахунок Чернігівського ОУПФУ №25607300037163, з якого відповідачем списано кошти, обслуговується в Чернігівській філії АТ «Державний ощадний банк України». На цьому рахунку зберігаються кошти, які не включаються до складу Державного бюджету України, а тому органи казначейства України не уповноважені виконувати рішення про списання коштів з цих рахунків, у зв`язку з чим на спірні відносини не поширюється дія статті 6 Закону №1404-VIIІ.
За такого правового регулювання та з урахуванням встановлених судами обставин справи, Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог і у частині визнання протиправними дій Управління ДВС щодо стягнення (списання) коштів із рахунку № 25607300037163 позивача в ПАТ «Ощадбанк».
Положення статті 73 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якими заборонено використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом, і на які посилається позивач у касаційній скарзі, до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач під час прийняття рішення про стягнення з Чернігівського ОУ ПФУ виконавчого збору діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції та ґрунтуються на довільному тлумаченні норм матеріального права.
Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
За наведених обставин даної справи та з урахуванням викладеного, Суд не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.
Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються. 
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України залишити без задоволення.
Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року у справі № 750/2603/17 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду