Постанова
Іменем України
10 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 565/699/16-ц
 
провадження № 61-20458св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,
відповідачі (позивачі за зустрічним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року в складі судді Демчини Т. Ю. та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Григоренка М. П., Шимківа С. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів.
Позов мотивовано тим, що 18 квітня 2014 року між ним та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого 
ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 50 697,00 грн, що еквівалентно 4 300,00 доларі США, зі строком виплати боргу наступним чином: рівними частинами щомісяця гроші в сумі по 7 242,43 грн (614,29 доларів США) в строк з 25 травня 2014 року 
по 25 жовтня 2014 року; гроші в сумі 7 242,42 грн (614,26 доларів США) 
до 25 листопада 2014 року. Належним чином відповідачі вказане зобов`язання не виконували, у зв`язку із чим виникла заборгованість в сумі 135 465,34 грн, яка рішенням Апеляційного суду Рівненської області 
від 08 квітня 2016 року була стягнута у солідарному порядку із 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 . Вважав, що оскільки грошове зобов`язання не виконано, тому він у відповідності до вимог договору має підстави вимагати з відповідачів стягнення 30 % річних за період з 07 січня 2015 року по 10 травня 2016 року, який не охоплений вказаним рішенням суду.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 30 % річних відповідно до умов договору позики від 18 квітня 2014 року за інший, не охоплений судовим рішенням період з 07 січня 2015 року по 10 травня 2016 року, в сумі 38 504,48 грн.
У травні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.
Позов мотивовано тим, що укладений 18 квітня 2014 року між сторонами договір є фіктивним та таким, що не мав на меті створення правових наслідків. Підписуючи оскаржуваний договір позики, сторони фактично не мали наміру передавати та отримувати будь-які кошти, а насправді наміри та цілі сторін були спрямовані на уникнення додаткових витрат, пов`язаних зі сплатою податків з операцій купівлі-продажу автомобіля, придбаного у той день подружжям ОСОБА_2 у ОСОБА_1 у розстрочку. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили суд визнати договір позики від 18 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , фіктивним.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 38 503,98 грн заборгованість за договором позики.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено у зв`язку із безпідставністю.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні належні та допустимі докази фіктивності, укладеного між сторонами договору позики. У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошового зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики, а також ураховуючи те, що рішення суду, яким стягнуто з відповідачів на користь позивача суму боргу та суми, встановлені статтею 625 ЦК України не виконано, та термін стягнених таким рішенням процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання не охоплений таким рішенням, вимоги ОСОБА_1 про необхідність застосування положень частини другої статті 625 ЦК України є обґрунтованими.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, перевірив розрахунок 30 % річних на прострочене грошове зобов`язання, законно та обґрунтовано дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просили скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволенні зустрічного позову, поданого ними.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилались на те, що в учасників правочину були відсутні наміри створити юридичні наслідки оскаржуваного правочину. Також посилались на те, що до спірних правовідносин не застосовуються норми статті 625 ЦК України. Вважали, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неналежним чином надані докази у їх сукупності.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду 
від 25 червня 2018 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано із Кузнецовського міського суду Рівненської області зазначену цивільну справу та зупинено виконання Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року до закінчення касаційного провадження.
У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.
У серпні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому заявник посилався на те, що касаційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки судами попередніх інстанцій в повному обсязі з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, надано належну оцінку всім доказам, поясненням та запереченням, наданим сторонами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року в цивільній справі № 565/53/15-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 135 465,34 грн заборгованості за договором позики. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про оспорювання договору позики та визнання його удаваним відмовлено.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року касаційну скаргу 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року - без змін.
Під час розгляду вказаної справи було встановлено, що 18 квітня 2014 року ОСОБА_1 , як позикодавець, а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як позичальники, підписали письмовий договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальникам у власність грошову суму в розмірі 50 697,00 грн, що еквівалентно 4 300,00 доларів США, яку позичальники зобов`язались повертати рівними частинами щомісяця в сумі по 7 242,43 грн (614,29 доларів США), у період з 25 травня 2014 року 
по 25 жовтня 2014 року, та у розмірі 7 242,42 грн (614,26 доларів США) 
до 25 листопада 2014 року.
Згідно із розпискою, підписаною ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
18 квітня 2014 року, в цей день ними отримано від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50 697,00 грн, що еквівалентно 4 300,00 доларів США на день укладення договору, на його підставі та згідно з його умовами.
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказаного зобов`язання, станом на 17 березня 2015 року, виникла заборгованість в сумі 135 465,34 грн, яка складалася із: 95 675,00 грн - суми основного боргу, 11 087,84 грн - відсотків, нарахованих за період 
з 26 травня 2014 року по 06 січня 2015 року, та 28 702,50 грн - штрафу.
Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України, 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Пунктом 2.1.4 договору позики від 18 квітня 2014 року, укладеного між сторонами, передбачено, що у випадку несвоєчасного повернення суми позики позичальники зобов`язані додатково сплачувати позикодавцю 30 % річних від суми неповернутої позики.
На час розгляду судами попередніх інстанцій цієї справи рішення Апеляційного суду Рівненської області від 08 квітня 2016 року відповідачами у справі не виконано.
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга ОСОБА_3 , ОСОБА_2 задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивним правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку про те, що фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами, зокрема: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. 
За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину.
Само по собі невиконання правочину не робить його фіктивним, а тому позивач, який звертається з вимогою має довести відсутність у обох учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину.
Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Таким чином, оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів фіктивності оскаржуваного договору, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що між сторонами склалися договірні зобов`язання та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору позики, укладеного між сторонами у справі, фіктивним.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК Українив разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановивши, що існуюче між сторонами у справі грошове зобов`язання відповідачами не виконано та ураховуючи те, що пунктом 2.1.4 договору позики передбачена за несвоєчасне повернення коштів сплата 30 % річних від суми неповернутої позики, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 щодо стягнення коштів на підставі частини другої статті 625 ЦК України за період, який не охоплений рішенням суду в цивільній справі № 565/53/15-ц, яким стягнуто з відповідачів на користь позивача суму заборгованості за договором позики, відсотки за несвоєчасне повернення коштів та штраф, та яке відповідачами не виконано.
Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.
При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 червня 2018 року було зупинено виконання рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання судового рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 15 лютого 2018 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 26 жовтня 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               С. Ф. Хопта
 
Є. В. Синельников
 
В. В. Шипович