Справа № 128/1410/18
Провадження № 22-ц/801/198/2020
Категорія: 27
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року	Справа № 128/1410/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,
учасники справи:
позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Бондаренко О. І. у м. Вінниця, дата складення судового рішення відповідає даті його ухвалення, -
в с т а н о в и в:
30 травня 2019 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав у суд позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивувавши його тим, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 22 листопада 2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору відповідачем, станом на 30 квітня 2018 року виникла заборгованість за кредитом в розмірі 71 908, 07 грн, з яких: 3 480 грн 07 коп. – заборгованість за кредитом, 64 127 грн 62 коп. – заборгованість по процентах за користування кредитом, 400 грн – заборгованість за пенею та комісією, 500 грн – штраф (фіксована частина), 3 400 грн 38 коп. – штраф (процентна складова).
Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2019 року позов задоволено частково: cтягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за тілом кредиту по кредитному договору б/н від 22.11.2011 року у сумі 3 480 грн 07 коп., в решті вимог - відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.
Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд виходив з того, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а тому, з урахуванням вимог частини 2 статті 530 ЦК України дійшов висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, комісії та штрафів за несвоєчасну сплату кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 . ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів» відносно повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. 
З таким рішенням частково не погодився позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 09 грудня 2019 року подав апеляційну скаргу, якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків та задовольнити вимоги банку у цій частині.
Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що встановивши факт надання банком відповідачеві кредитних коштів, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитом, що суперечить принципу оплатності кредитного договору, зазначає, що відповідно до ст. 49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється. 
02 січня 2020 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Яворського С. С. подала відзив на апеляційну скаргу, просить залишити судове рішення в силі, посилаючись на його законність, обґрунтованість та відповідність судовій практиці.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції оскаржено лише в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача нарахованих відсотків за користування кредитом, тому колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в цій частині.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
По справі встановлено наступні обставини:
22 листопада 2011 року ОСОБА_1 уклала кредитний договір № б/н, згідно умов якого отримала кредит у розмірі 4 000 грн шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, в якій зазначено, що підписана заява разом з "Умовами та Правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між позичальником та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а. с. 7)
Відповідно до нової редакції статуту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» останнє є правонаступником за всіма правами і обов`язками ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а. с. 38);
До матеріалів справи банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 (а.с. 8 – 32).
Згідно наданого банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 30 квітня 2018 року становить 71 908, 07 грн, з яких: 3 480 грн 07 коп. – заборгованість за кредитом, 64 127 грн 62 коп. – заборгованість по процентах за користування кредитом, 400 грн – заборгованість за пенею та комісією, 500 грн – штраф (фіксована частина), 3 900 грн 38 коп. – штраф (процентна складова) (а. с. 5-6).
Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов?язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв?язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно положень статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України), обґрунтування вимог учасників справи та обставин, які мають значення для справи, повинні здійснюватися за допомогою належних допустимих і достовірних доказів (ст. ст. 76 – 79 ЦПК України).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк вказував на те, що між сторонами укладено договір приєднання та вони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Заяву-анкету, в якій зазначено про погодження з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, що є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.
Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в якій предметом розгляду були подібні правовідносини, зауважила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання анкети – заяви, оскільки за умови що вони не містять підпису позичальника, немає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Судом першої інстанцій вірно застосовано правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, та суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 штрафів у розмірі 500 грн (фіксована частина), 3 400 грн 38 коп. (процентна складова) та 400 грн – заборгованості за пенею та комісією у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті - заяві від 22 листопада 2011 року.
Перевіряючи правильність судового рішення в частині відмови в задоволенні позову про стягнення з відповідача нарахованих відсотків за користування кредитом,- слід зазначити наступне:
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, відмовляючи в стягненні процентів, не врахував принцип оплатності кредитного договору, спростовується наступним:
Дійсно статтею 1048 ЦК України закріплено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.
У справі що розглядається, позивач просив стягнути з відповідача 64 127 грн 62 коп.- процентів за користування кредитом, нарахованих у відповідності до Умов та правил надання банківських послуг та з урахуванням Тарифів обслуговування кредитних карт.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»(далі - Закон №1023-XII).
У Постанові від 03 липня 2019 року, з урахуванням основних засад цивільного судочинства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Отже що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023 XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що стаття 49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» забороняє надання безпроцентних кредитів не свідчить про помилковість прийнятого по справі рішення, так як наявність такого застереження є обов`язком для банку. Однак якщо банк не дотримався цієї вимоги (не узгодив розмір та порядок сплати процентів) при укладенні кредитного договору, то відповідальність за це жодним чином не може бути покладена на споживача послуг (позичальника).
Окрім того, слід зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відтак, позивач не позбавлений права на отримання процентів, передбачених законом, однак така вимога ним не заявлена.
За таких обставин, встановивши, що в анкеті – заяві відсутнє погодження умов щодо розміру та порядку сплати процентів, суд першої інстанції вірно відмовив у їх стягненні, а доводи апеляційної скарги не спростовують відного висновку суду.
Тому, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін, як таке що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.
З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, з огляду на розмір аліментів) становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. Ю. Береговий

Т. Б. Сало