Дата документу 24.01.2020 Справа № 310/2431/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 310/2431/19                                                   Головуючий у 1 інстанції Черткова Н.І.
Провадження №22ц/807/371/20                           Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 січня 2020 року         м. Запоріжжя
       Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:        Полякова О.З.,
суддів: Крилової О.В.,
        Кухаря С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом АТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати.
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що у період з 17 грудня 2010 року по 13 червня 2012 року працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» ДП «Придніпровська залізниця», правонаступником якого наразі є АТ «Українська залізниця», з режимом роботи, який передбачав потурний облік робочого часу та відповідно надання оплачуваного часу домашнього відпочинку. 
При звільненні позивачу ВСП «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» було виплачено 19845,60 грн. за 240 діб загального часу домашнього відпочинку, який не був ним використаний. При цьому вказана сума грошових коштів була розрахована у порядку, передбаченому для виплати компенсації за невикористану відпустку. Такі дії щодо нарахування та виплати йому заробітної плати за невикористані дні домашнього відпочинку позивач вважав незаконними, оскільки цей час мав бути оплачений у порядку, передбаченому для оплати надурочної роботи, яка здійснюється за погодинною системою оплати праці та в подвійному розмірі годинної ставки, а компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається. 
ОСОБА_1 зазначав, що його тарифна годинна ставка складала -10,02 грн., а правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПД «Запоріжжя-Ліве» встановлено 8-ми годинний робочий день при роботі із п`ятиденним робочим тижнем та 12-ти годинний робочий день для працівників, які працюють змінами. Еквівалентна кількість робочих годин за час невикористаного відпочинку складає 1920, а сума заробітної плати повинна була дорівнювати 38476,80 грн., замість виплачених 19845,60 грн. 
З огляду на вищенаведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь заборгованість з виплати заробітної плати за 240 діб невикористаного часу домашнього відпочину у сумі 18631,20 грн. без урахування податків та зборів, та 2500 грн. судових витрат по оплаті правової допомоги. 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2019 року позов задоволено. 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за 240 діб невикористаного часу домашнього відпочинку у розмірі 18631,20 грн. без урахування податків та зборів. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму витрат на правову допомогу у розмірі 2500 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення з позивачем не було проведено остаточний розрахунок, а саме, не виплачено компенсацію за невикористані дні відпочинку у подвійному розмірі, як це передбачено пунктом 11.8 наказу Міністерства транспорту України «Особливості регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і метрополітенів, пов`язаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговування пасажирів», затверджених наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України від 10 березня 1994 року № 40-Ц, тому наявні правові підстави для стягнення недоплаченої суми компенсації.
Щодо стягнення на користь ОСОБА_1 з АТ «Українська залізниця» витрат на правову допомогу у розмірі 2500 грн. суд першої інстанції виходив з того, що ці витрати документальні підтверджені. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його неповність та необґрунтованість, невірно застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неврахування позиціє Європейського Суду з прав людини, просять скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» мотивована тим, що судом першої інстанції було неправильно застосовані пункт 11.8 наказу Міністерства транспорту України «Особливості регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і метрополітенів, пов`язаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговування пасажирів» (наказу № 40-Ц), що призвело до неправильного вирішення справи по суті позовних вимог. Відповідно до ст. 62 КЗпП України надурочними вважаються саме роботи понад встановлену тривалість робочого дня, а не час невикористаного відпочинку. В даному випадку не має підстав вважати невикористаний час домашнього відпочинку надурочними роботами. 
В апеляційній скарзі також зазначають, що судом першої інстанції створено нову норму трудового права, яка суперечить положенням ст. 106 КЗпП України, в той час, як кодекс є основним законодавчим актом, що регулює трудові та пов`язані з ними відносини та має вищу юридичну силу перед наказом № 40-Ц. 
Щодо неврахування судом першої інстанції практики Європейського суду з прав людини скаржник посилається на рішення «Пономарьов проти України», в якому постановлено, що звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Отже, вважають, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду за захистом своїх прав, встановлений ст. 223 КЗпП України. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 3 цієї статті, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на те, що спір виник не з підстав, передбачених ч. 4 ст. 274 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги, відповідно до вимог ч.1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється без повідомлення сторін.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 10 грудня 2019 року в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця».
Однак, в строк визначений судом на адресу апеляційного суду відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу, не надійшло.
В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із частинами 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З копії трудової книжки, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_1 з 17 грудня 2010 року по 13 червня 2012 року працював у відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» з режимом роботи, який передбачав потурний облік робочого часу та, відповідно, надання оплачуваного часу домашнього відпочинку (а.с. 7-9).
Правонаступником відокремленому структурному підрозділі «Вагонне депо Запоріжжя - Ліве» ДП «Придніпровська залізниця» є АТ «Українська залізниця», відповідач по справі. 
Згідно розрахункового листка за червень 2012 року, при звільненні ОСОБА_1 було виплачено 19845,60 грн. за 240 діб загального часу домашнього відпочинку, який не був ним використаний, при цьому вказана сума грошових коштів була розрахована у порядку передбаченому для виплати компенсації за невикористану відпустку (а.с. 11).
Вищенаведені обставини вірно встановлені судом першої інстанції, та визнаються учасниками справи. 
Так, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» не погоджується саме з порядком обчислення компенсації за дні відпочинку.
Частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення.
Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України.
Згідно зі статтею 94 КЗпП України та статтею 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник сплачує робітнику за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Відповідно до статті 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови введення та розмір надбавок, доплат, премій, винагородження та інших заохочувальних, компенсаційних та гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вищезазначених вимог.
За приписами статті 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод: колективних договорів, трудових договорів.
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про залізничний транспорт» управління залізницями та іншими підприємствами залізничного транспорту, що належать до загальнодержавної власності, здійснюється органом управління залізничним транспортом - Державною адміністрацією залізничного транспорту України (Укрзалізниця), підпорядкованою Міністерству транспорту та зв`язку України.
Пунктом 4 Положення про Державну адміністрацію залізничного транспорту України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 1996 року № 262 (далі - Положення), визначено, що Укрзалізниця здійснює заходи, спрямовані на створення безпечних умов праці, соціальний захист працівників залізничного транспорту, впровадження єдиної системи оплати їхньої праці, поліпшення житлових і культурно-побутових умов.
Згідно з пунктом 6 вказаного Положення Укрзалізниця в межах своєї компетенції видає накази, обов`язкові для виконання залізницями та підприємствами, які входять до сфери управління Укрзалізниці, організує та контролює їх виконання.
Статтею 61 КЗпП України встановлено, що на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин.
Пунктом 4.1 колективного договору ДП «Придніпровська залізниця» визначено, що режим праці і відпочинку в структурних підрозділах регламентується «Правилами внутрішнього трудового розпорядку» та «Особливостями регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і метрополітенів, пов`язаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговуванням пасажирів», затвердженими наказом Державної адміністрації залізничного транспорту України від 10 березня 1994 року № 40-Ц (а.с. 13).
Згідно з пунктами 1.1, 1.3, 1.7 Наказу № 40-Ц особливості регулювання робочого часу враховують специфіку організації праці і регулюють робочий час і час відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту і не змінюють встановлених законодавством загальних і спеціальних гарантій і пільг (а.с. 15-20).
Для працівників, постійна робота яких відбувається в дорозі при загальній тривалості поїздки в обидва кінці три доби і більше, може запроваджуватись підсумований облік робочого часу з періодом обліку потурно. Турою вважається час з моменту явки на роботу для поїздки до моменту явки на роботу для наступної поїздки після відпочинку у пункті постійної роботи.
Пунктом 11.8 Наказу 40-Ц встановлено особливий порядок надання часу відпочинку при роботі потурно, згідно з яким загальний час належного відпочинку в основному пункті для працівників, постійна робота яких протікає в дорозі, треба визначати шляхом множення включеного в роботу числа відпрацьованих годин за поїздку на коефіцієнт 2,6 та віднімання часу чи днів відпочинку в дорозі і додавання за календарем недільних та святкових днів за поїздку, туру. При цьому щотижневі дні відпочинку за час поїздки надаються в підсумованому вигляді відразу після поїздки.
Відпочинок працівнику повинен бути наданий, як правило, після кожної поїздки повністю. У виняткових випадках, коли відпочинок після цієї поїздки не міг бути наданий повністю, невикористана кількість годин відпочинку за цю поїздку може бути приєднана до належної кількості годин відпочинку за наступні 1-2 поїздки (тури).
Якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не буде надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин зараховується і оплачується як надурочна робота. Години роботи в святкові та ненадані вихідні дні, оплачені в подвійному розмірі, додатковій оплаті як надурочний час не підлягають.
Відповідно до статті 106 КЗпП України оплата роботи в надурочний час здійснюється в подвійному розмірі годинної ставки.
За змістом Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників «Вагонного депо Запоріжжя-Ліве» встановлено 8-ми годинний робочий день при роботі із п`ятиденним робочим тижнем.
Установлено, що час домашнього відпочинку за своєю правовою природою відноситься до вихідних днів, отриманих згідно з корпоративними нормами у зв`язку з безперервністю робочого процесу.
Положеннями пункту 11.8 Наказу № 40-ц передбачено порядок оплати невикористаного часу домашнього відпочинку, а не переведення його у надурочний час, оплаті у такому порядку підлягає весь час невикористаного домашнього відпочинку наявний у позивача на момент звільнення, оскільки при роботі потурно вже було перевищено норми тривалості робочого часу позивача, що за відсутності можливості надання відпочинку, має бути компенсовано у вказаному порядку.
Статтею 2 Закону України від 24 березня 1995 року «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати та передбачено, що до неї входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Наказом № 40-Ц визначено додаткові гарантії оплати невикористаних часів відпочинку для окремих працівників у галузі залізничного транспорту, і ця компенсація відноситься до інших компенсаційних виплат, які передбачені статтею 2 Закону України «Про оплату праці», а отже, входить до структури заробітної плати відповідної категорії працівників.
Аналогічна позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі № 335/4431/17 (провадження № 61-2725св18).
Таким чином, при звільненні ОСОБА_1 йому мала бути виплачена заробітна плата за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаного домашнього відпочинку в подвійному розмірі годинної ставки.
Враховуючи, що ОСОБА_1 працював за 8-годинним графіком, йому має бути компенсовано 1920 годин невикористаного відпочинку (240 діб * 8 годин).
Сума заробітної плати за час невикористаного відпочинку обчислюється шляхом помноження 1920 годин на годинну тарифну ставку у розмірі 10,02 грн. в подвійному розмірі, що разом становить 38476,80 грн.
ОСОБА_1 за 240 діб невикористаного відпочинку було виплачено 19845,60 грн. 
З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що відповідач має виплатити недоплачену частину компенсації в сумі 18631,20 грн. (38476,80 грн. - 19845,60 грн.).
З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції установивши, що при звільненні ОСОБА_1 йому нараховано та виплачено компенсацію за час невикористаного домашнього відпочинку у розмірі меншому, ніж це передбачено наказом № 40-Ц та статтею 106 КЗпП України, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати заробітної плати за 240 діб невикористаного часу домашнього відпочинку в сумі 18631,20 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції норм матеріального права є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 , працюючи потурно, відповідно до пункту 11.8 Наказу № 40-Ц має право на особливий порядок надання часу відпочинку та якщо протягом 1-2 наступних поїздок (тур) невикористана частина відпочинку за попередню поїздку (туру) не була надана повністю, еквівалентна кількість робочих годин повинна зараховуватися і оплачується як надурочна робота у подвійному розмірі годинної ставки.
Щодо посилання АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду з цим позовом, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України,  у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями    ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Оскільки компенсація за час невикористаного домашнього відпочинку відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» входить до структури заробітної плати, до позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні працівника строк позовної давності не застосовується (частина друга статті 233 КЗпП України).
Отже, посилання відповідача про застосування строків давності до заявлених позивачем вимог є безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
За таких обставин доводи про необхідність застосування наслідків порушення строку звернення до суду визначеного положеннями ст.233 КЗпП до позовної заяви є необґрунтованими, та такими, що не заслуговують на увагу. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують, оскільки зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права та має бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із отриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вищезазначеним вимогам і доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, які призвели або могли б призвести до неправильного вирішення спору.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з урахуванням ч. 4 ст. 263 ЦПК України, якою встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а отже підстав для задоволення апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця».
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» - залишити без задоволення.
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2019 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 24 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: