Дата документу 11.02.2020 Справа № 333/4601/19
-

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________________________ 
Справа № 22-ц/807/827/20                         Головуючий у 1-й інстанції: Фурунжий О.А.
Є.У.№ 333/4601/19                                 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року                                                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Дашковської А.В.,
                        Кримської О.М.,
секретар:         Волчанова І.М.
розглянувши у  відкритому судовому засіданні цивільну справу за  позовом  ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Машихін Антон Сергійович до ОСОБА_2 , треті особи: Комунарський районний у місті Запоріжжя відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення батьківства,
 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 17 грудня 2019 року, 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Машихін А.С., звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи уточнював. Зазначав, що з 1985 р. по 1987 р. сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в м.Запоріжжі, 19.02.1987 у них народились діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 13.05.1987 відповідачка зареєструвала факт народження дітей у Комунарському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, відомості про батька дітей були внесені у відповідності до ч. 1 ст. 135 СК України. У вересні 1987 року позивач переїхав жити за кордон, проте завжди визнавав себе батьком дітей і на теперішній час бажає офіційно зареєструвати своє батьківство. З наведених підстав позивач просив суд визнати його батьківство відносно синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зобов`язати Комунарський районний у місті Запоріжжя відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області внести зміни до актових записів про їх народження, зазначивши, що їх батьком є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Російської Федерації, уродженець Казахської РСР, національність німець, прізвища дітей записати як ОСОБА_5 , та видати нові свідоцтва про народження з урахуванням наведених змін. 
Рішенням  Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 17 грудня 2019  року позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволені.
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис про народження дитини № 674 від 13 травня 1987 року, свідоцтво про народження дитини НОМЕР_1 .
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис про народження дитини № 675 від 13 травня 1987 року, свідоцтво про народження дитини НОМЕР_2 .
Зобов`язано Комунарський районний у місті Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області внести зміни до актового запису за № 674 від 13 травня 1987 року про народження ОСОБА_3 , зазначивши прізвище дитини: ОСОБА_5 ; зазначити відомості про батька: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Російської Федерації, уродженець Казахської РСР, національність німець, та видати йому нове свідоцтво про народження з урахуванням цих змін.
Зобов`язано Комунарський районний у місті Запоріжжі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій  області  внести зміни до актового запису за № 675 від 13 травня 1987 року про народження ОСОБА_4 , зазначивши прізвище дитини:  ОСОБА_5 ; зазначити відомості про батька:  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин Російської Федерації, уродженець Казахської РСР, національність німець; та видати йому нове свідоцтво про народження з урахуванням цих змін. 
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, оскільки на момент розгляду справи не розумів у повній мірі наслідків задоволення позову. Оскаржуваним рішенням змінено його прізвище, що призведе до заміни документів, завдасть моральної та матеріальної шкоди, унеможливить отримання візи до США. Просить змінити рішення суду, його прізвище залишити без зміни. 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та представник позивача – адвокат Машихін А.С. подали до апеляційного суду відзиви, зі змісту яких вбачається, що зазначені сторони у справі проти апеляційної скарги ОСОБА_4 не заперечують, просили її задовольнити і справу розглянути за їх відсутності. Повістки про виклик у судове засіданні позивачеві і його представникові вручені 27.01.2020, відповідачці і третім особам – 28.01.2020 (а.с.108-113).
В засідання апеляційного суду сторони та треті особи не з`явилися. Суд визнав можливим розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених осіб. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем був доведений факт його батьківства стосовно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_2 визнала позов і просила його задовольнити.
Проте такі висновки суду не ґрунтуються на зібраних у справі доказах, а тому з ними не можна погодитися.
Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (пункт 3) роз`яснив, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми Кодексу про шлюб та сім'ю України.
Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народились 19 лютого 1987 року (а.с.61).
Відповідно до витягу із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження відомості про батька ОСОБА_3 і ОСОБА_4 записані на підставі ч.1 ст.135 СК України (а.с.62-63).
Позивач ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Казахській СРСР, є громадянином Російської Федерації, проживає у Федеративній Республіці Німеччина на підставі дозволу на проживання від 07.09.2018 (а.с.8-12). Відомостей щодо національності позивача зібрані у справі докази не містять.
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка України, народилася і постійно проживає в Запоріжжі (а.с.13).
У правовідносинах, які склались між сторонами у справі, застосуванню підлягають норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на момент народження дітей сторін.
Згідно зі статтею 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна   (піклувальника)   дитини,   особи,   на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.
Частиною третьою статті 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.
За приписами статей 12, 81, 89, 229 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.
Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.
Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.
Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18).
Звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог не надав суду жодного належного і допустимого доказу. 
Сам по собі факт визнання позову відповідачкою, яка не була присутня в судовому засіданні і стосовно якої відсутні відомості про належне повідомлення її про час і місце розгляду справи, а справжність підпису її на заяві про розгляд справи за її відсутності і про визнання позову ніким не засвідчена, не може бути підставою для задоволення позову.
Визнаючи батьківство позивача відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та приймаючи рішення щодо зміни їх прізвища, суд не звернув уваги на те, що вказані особи приймали участь у розгляді справи не як відповідачі, а як треті особи, хоча оскаржуваним рішенням вирішені питання про їх права і обов`язки.
Покладаючи обов`язок на відділ державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , із зазначенням відомостей про батька, у тому числі і щодо його національності, суд першої інстанції не врахував, що вказаний орган залучений до участі у справ як третя особа, а тому будь-які обов`язки щодо вчинення певних дій на неї не можуть покладатися.
Зобов`язуючи відділ РАЦСу внести в актові записи про народження третіх осіб відомості про національність батька, суд першої інстанції не навів відповідну норму права, якою передбачено внесення відомостей про національність батька до актового запису про народження дитини і не зазначив про доказ, яким підтверджується національна належність позивача. 
Проте, відповідно до статті 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.
При цьому чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах органами державної реєстрації актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.
 Згідно зі статтею 300 ЦК особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини в Україні».
Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.
 Аналогічну правову позицію Велика Палата Верховного Суду висловила, зокрема, в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18.
За вказаних обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову у задоволені позовну.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд – 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 17 грудня 2019 року у цій справі скасувати.
У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови. 
Повний текст постанови складено 12 лютого 2020 року.
Головуючий: І.В. Кочеткова
Судді: О.М.Кримська
А.В. Дашковська