ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
11 лютого 2020 року           справа №428/7830/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

         Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу інспектора ВБДР Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції України лейтенанта поліції Адамова Миколи Миколайовича на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 16 грудня 2019 року (повний текст складено 16 грудня 2019 в смт. Троїцьке) у справі № 428/7830/19 (суддя І інстанції - Суський О.І.) за позовом ОСОБА_1 до інспектора ВБДР Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції України лейтенанта поліції Адамова Миколи Миколайовича про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -
                                                              В С Т А Н О В И В:

         08 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом  до інспектора ВБДР Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції України лейтенанта поліції Адамова Миколи Миколайовича про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 червня 2019 відповідачем було винесено відносно позивача постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 443677, згідно якої відповідачем прийнято рішення про застосування до позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень 00 копійок за правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 140 КУпАП. У постанові вказано, що позивач, 24 червня 2019 року о 19 годині 40 хвилин в Мангушському районі Донецької області на трасі М 14 620 км, керував автобусом марки IVECO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , надаючи послуги з перевезення пасажирів регулярних перевезень за маршрутом «Сєвєродонецьк-Бердянськ», чим порушив визначений законодавством порядок узгодження з відповідним органом Національної поліції України, а саме здійснював перевезення пасажирів без відповідного дозволу, чим порушив ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», у зв`язку з чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 140 КУпАП. Позивач вважає дії відповідача при вчиненні відповідної постанови, протиправними та просить скасувати дану постанову в справі про адміністративне правопорушення, оскільки на думку позивача відповідач: незаконно притягнув його до відповідальності саме за ч. 2 ст. 140 КУпАП; позбавив позивача можливості скористатися у повному обсязі своїми правами; порушив вимоги щодо процедури розгляду справи.
Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 16 грудня 2019 року у справі № 428/7830/19 позов задоволено. Визнано дії службової особи інспектора ВБДР Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції України лейтенанта поліції Адамова Миколи Миколайовича, щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч. 2 ст. 140 КУпАП, - протиправними.
Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожньою руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії АР № 443677 від 24 червня 2019 року, складену інспектором ВБДР Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції України лейтенантом поліції Адамовим Миколою Миколайовичем, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності 24 червня 2019 року за ч. 2 ст. 140 КУпАП.
       Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржене рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
        В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції винесено без всебічного та повного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, також суд першої інстанції визнав встановленими недоведені обставин, що, як наслідок, призвело до порушення норм процесуального та матеріального права. 
       При цьому, відповідач зазначає, що суд першої інстанції приймаючи спірне рішення не врахував особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, які визначено ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України.
       Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
                  Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
          Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі задовольнити частково, з наступних підстав.
                 Судом першої інстанції встановлено, що на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР № 443677 від 24 червня 2019 року, складеною інспектором ВБДР Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції України лейтенанта поліції Адамовим Миколою Миколайовичем, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 140 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 (триста сорок) гривень. У спірній постанові зазначено, що позивач 24 червня 2019 року о 19 годині 40 хвилин в Мангушському районі Донецької області на трасі М 14 620 км, керував автобусом марки IVECO, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , надаючи послуги з перевезення пасажирів регулярних перевезень за маршрутом «Сєвєродонецьк-Бердянськ», чим порушив визначений законодавством порядок узгодження з відповідним органом Національної поліції України, а саме здійснював перевезення пасажирів без відповідного дозволу, чим порушив ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», у зв`язку з чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 140 КУпАП.
        Спірним питанням у справі є правомірність прийняття спірної постанови та притягнення позивача до адміністративної відповідальності.
        Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що постанова про адміністративне правопорушення є неправомірною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки відсутні докази вчинення позивачем, зазначеного у постанові, правопорушення.  При цьому, суд першої інстанції визнав дії інспектора неправомірними.
        Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
         Суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституціє та Законами України.
У відповідності до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ст. 6 Закону України «Про Національну поліцію» поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Національну поліцію» під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчинення, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 293 КУпАП орган при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: залишає постанову без зміни, скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд, скасовує постанову і закриває справу, змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення.
Згідно до вимог п. 7 розділу VІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення в органах поліції», затвердженою Наказам МВС України від 06 листопада 2015 року № 1376, посадова особа, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення, відповідно до ст. 280 КУпАП зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчинені, чи підлягає вона адміністративної відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правомірного вирішення справи.
Відповідно до п. 4 Інструкції з оформлення поліцейських матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07 листопада 2015 року (далі - Інструкція № 1395), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.  Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП.
Згідно частини 2 статті 140 КУпАП  порушення визначеного законодавством порядку погодження з уповноваженим підрозділом Національної поліції: встановлення рекламоносіїв, технічних засобів організації дорожнього руху, проведення будь-яких робіт на автомобільних дорогах, вулицях, залізничних переїздах; розроблення проектної документації на будівництво, реконструкцію і ремонт автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів та об`єктів дорожнього сервісу; здійснення пасажирських перевезень за встановленими маршрутами руху транспортних засобів загального користування тягне за собою накладення штрафу на громадян у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб`єктів господарської діяльності - у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи, окрім іншого, перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів i технічних засобів, що мають функції фото- i кінозйомки, відеозапису, засобів фото- i кінозйомки, відеозапису.
Відповідно до п. 4 Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07.11.2015 року за № 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.11.2015 року № 1408/27853 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Так, відповідачем, який є посадовою особою Національної поліції, протокол про адміністративне правопорушення не складався на підставі ч. 2 ст. 258 КУпАП. Однак це не звільняє відповідача від обов`язку довести законність та обґрунтованість прийнятого ним рішення. Відповідач як суб`єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення та спростували свідчення позивачки.
Згідно частин 2, 3 ст. 283 КУпАП, постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Статтею 74 КАС України, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Колегія суддів вважає необхідним відзначити, що за клопотанням відповідача йому судом було надано строк на ознайомлення та підготовку до розгляду даної справи. Між тим, доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення,передбаченого частини 2 статті 140 КУпАП ,   відповідачем суду надано не було.
Також, суд зауважує про процесуальний обов`язок відповідача, передбачений частиною 2 статті 71 КАС України, щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Не дивлячись на імперативний обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати обставини, передбачені ст. 280 КУпАП, а також у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 77 КАС України довести у подальшому перед судом правомірність своїх дій, відповідач у судове засідання не з`явився, будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували посилання позивачки та/або обґрунтовували правомірність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та його  вину суду не надав та не довів, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення були дотримані вимоги статті 280 КУпАП, а права позивача, передбачені ст. 268 КУпАП, не були порушені.
Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції визнаючи дії інспектора неправомірними діяв в супереч нормам діючого законодавства з огляду на наступне.
         Відповідно до ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
        Відтак, статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності не передбачено повноважень суду щодо визнання дій посадової особи неправомірними.
      Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є  неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
         З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання дій відповідача неправомірними на виконання положень ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України.
        Керуючись статтями 250, 271, 272, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
                                                            
ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу інспектора ВБДР Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції України лейтенанта поліції Адамова Миколи Миколайовича на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 16 грудня 2019 року у справі № 428/7830/19 - задовольнити частково.
          Рішення  Троїцького районного суду Луганської області від 16 грудня 2019 року у справі № 428/7830/19 - скасувати в частині визнання дій службової особи інспектора ВБДР Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції України лейтенанта поліції Адамова Миколи Миколайовича, щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , 24 червня 2019 року за ч. 2 ст. 140 КУпАП  протиправними та відмовити в цій частині у задоволені позову.
В іншій частині рішення Троїцького районного суду Луганської області від 16 грудня 2019 року у справі № 428/7830/19 - залишити без змін.
Повне судове рішення складено 11 лютого 2020 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий          суддя                                                                               А.А. Блохін

Судді                                                                                                   Т.Г. Гаврищук

                                                                                                                   І.В. Сіваченко