УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/3588/14-ц Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М. 
Категорія 18 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.,
суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.
за участю секретаря
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчих проваджень у цивільній справі № 295/3588/14ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 10 грудня 2019 року, постановлену суддею Лєдньовим Д.М. у м. Житомир 
в с т а н о в и в:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявами, в яких просив здійснити заміну стягувача у виконавчих провадженнях, а саме, Публічне акціонерне товариство «Банк національний Кредит» на його правонаступника - ОСОБА_1 .
В обґрунтування поданої заяви зазначив, що Богунським відділом державної виконавчої  служби м. Житомир Головного  територіального управління  юстиції у Житомирській області  відкрите виконавче  провадження  за №44235694 з виконання виданого на підставі рішення суду виконавчого листа про стягнення грошової суми з поручителя ОСОБА_3 . У провадженні  Корольовського відділу державної виконавчої  служби м.  Житомир Головного  територіального управління  юстиції у Житомирській області  перебуває виконавче  провадження  за №43931280 з виконання листа про стягнення грошової суми з боржника ОСОБА_2 . Заявник вказаз, що 19.07.2019 року між ним та ПАТ «Банк Національний Кредит» укладено договір про відступлення прав вимоги, за яким права вимоги за договором про іпотечний кредит від 29.05.2007 року та за договором поруки від 29.05.2007 року перейшли до нового кредитора - ОСОБА_1 .
Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 10 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення яким задовольнити заяви про заміну стягувача. При цьому зазначає, що висновок суду про відсутність підстав для заміни сторони у виконавчих провадженнях є помилковим. Так ОСОБА_1 за Договором про відступлення прав вимог, який за своїми характеристиками є договором цесії, не було набуто право на здійснення фінансових операцій за кредитним договором по відношенню до боржників, а було придбано лише право вимоги повернення боргу за кредитним договором та договором поруки, що не потребує наявності у заявника статусу банку або іншої фінансової установи.
В судовому засіданні представник заявника доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належними чином. З урахуванням ст.372 ЦПК України, колегія суддів здійснює розгляд справи за їх відсутності.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст.442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником.
Судом встановлено, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.05.2014 року у справі за позовом ПАТ «Банк Національний Кредит» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по кредитному договору, позов було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк Національний кредит» заборгованість по договору кредиту від 29.05.2007 року станом на 22.10.2013 року, в розмірі 92 706,25 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 42 407,95 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом - 34527,58 грн., пеня за несвоєчасну сплату кредиту - 3 008,37 грн., пеня за несвоєчасну сплату відсотків - 4 382,12 грн., 3% річних від простроченої суми кредиту - 1 638,27 грн., 3% річних від простроченої суми процентів по сплаті кредиту - 2 394,85 грн., індекс інфляції за час прострочення по сплаті кредиту - 1 726,80 грн., індекс інфляції за час прострочення по сплаті процентів - 2 620,31 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк Національний Кредит» судовий збір в розмірі 550,03 грн. з кожного.
Зазначена заборгованість стягується з ОСОБА_3 за виконавчим провадженням №44235694 через Богунський відділ державної виконавчої служби м. Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області. 
В свою чергу, Корольовським відділом державної виконавчої служби м. Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області відкрито виконавче провадження №43931280 з виконання виконавчого листа про стягнення боргу з ОСОБА_2 . 
Згідно укладеного 19.07.2019 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_1 договору про відступлення прав вимоги банк відступив шляхом продажу новому кредитору ( ОСОБА_1 ), а новий кредитор набув у обсязі та на умовах, визначених договором, належні банку права вимоги до позичальників та/або заставодавців та/або поручителів, зазначених у додатку № 1 до договору. 
Додатком до договору № 1 вказано правочини, за якими відбулось відступлення прав вимоги, зокрема: договір про іпотечний кредит від 29.05.2007 року, договір поруки від 29.05.2007 року.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).  
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.  Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.  
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні  в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 514 ЦК України).
При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями у кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.
У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.
З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.
Як вбачається із встановлених судом першої інстанції обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.
Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт - кредитор, яким може бути лише банк або інша фінансова установа.
Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від  31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).
Доводи апеляційної скарги про те, що за договором про відступлення прав вимог, який за своїми характеристиками є договором цесії, ОСОБА_1 не було набуто право на здійснення фінансових операцій за кредитним договором по відношенню до боржників, а було придбано лише право вимоги повернення боргу за кредитним договором та договором поруки є помилковими виходячи з наступного. 
За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»  факторинг є фінансовою послугою.
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).
Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.
Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
Відповідно до пункту 2.2 Договору відступлення права вимоги від 19 липня 2019 року до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора за Основними договорами (17 кредитних договорів) та Договорами забезпечення (11 договір), в тому числі і за договором про іпотечний кредит від 29.05.2007 року ОСОБА_2  та договір поруки   ОСОБА_3  від 29.05.2007 року, у повному обсязі та умовах, які існували на момент відступлення прав вимоги, включаючись однак не обмежуючись: право вимоги повернення отриманих коштів, право вимоги отримання нарахованих та несплачених процентів у розмірі передбачених кредитним договором, інші платежі передбачені умовами кредитного договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, відшкодування за договором страхування тощо.
Станом на день укладення та підписання даного договору заборгованість позичальників перед первісним кредитором згідно із умовами кредитних договорів становить 106 243 860,11 грн., в тому числі за договором про іпотечний кредит від 29.05.2007 року ОСОБА_2   367 088,71 грн. 
Згідно із пунктом 4.1 зазначеного договору сторони домовились, що за відступлені права вимоги за Основними договорами новий кредитор сплачує первісному кредитору грошову суму в розмірі 2 885 394,59 грн, зазначена сума сплачена новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим Договором. 
Враховуючи положення наведених вище норм матеріального права та правову позицію щодо розмежування договорів цесії та факторингу, колегія суддів дійшла висновку, що Договір відступлення права вимоги від 19 липня 2019 року містить умови, притаманні договору факторингу.
Отже, уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором Банк отримав фінансування у розмірі 2 885 394,59 грн, а ОСОБА_1 , в свою чергу, укладаючи вказаний договір, набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третіх осіб (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.
Наведене свідчить про те, що укладений між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_1 договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи.
Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для заміни у виконавчих провадженнях ПАТ «Банк Національний Кредит» на правонаступника ОСОБА_1 через те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої ст.ст. 512, 1054 ЦК України, є вірним. 
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ухвала постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 10 грудня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 21 лютого 2020 року.
Головуючий                                            Судді