ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 січня 2020 року

м.Харків

справа № 628/2407/19

провадження № 22-ц/818/629/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 

Суддів: Бровченка І.О., Бурлака І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи  цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення боргу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1  -  ОСОБА_3  на заочне рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 18 жовтня 2019 року, постановлене під головуванням судді Волчек О.О., в залі суду в місті Куп`янську Харківської області (повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2019 року), -
в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою від 02 травня 2019 року у розмірі 30 000 грн.
Заочним рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 18 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що наданий до суду оригінал розписки від 30 листопада 2016 року підтверджує боргове зобов`язання ОСОБА_2 . За своїм змістом вказана розписка підтверджує наявність між сторонами правовідносин за договором позики. У зв`язку з цим ОСОБА_1 вважає, що з відповідача на його користь на погашення боргу слід стягнути грошові кошти у розмірі 30 000 грн.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту розписки від 30.11.2016 року не вбачається, чи було отримано відповідачем від позивача грошові кошти в сумі 30 000 грн. саме у борг, оскільки в ній зазначено про наявність певних правовідносини, пов`язаних з орендою землі, а також те, що розписка була написана з метою вирішення питання щодо орендної плати за землю до 2021 року. У розписці не вказано дати отримання грошових коштів, а також взагалі  не встановлено  обов`язку   ОСОБА_2  повернути грошові кошти   ОСОБА_1 .
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 30 листопада 2016 року ОСОБА_2 була складена розписка про те, що він взяв у борг у ОСОБА_1 30 000 грн. у рахунок орендної плати за землю по 2021 рік, яка знаходиться у Ягідненської селищної ради (а.с. 6).
02 травня 2019 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення боргу в сумі 30 000 грн. на підставі розписки від 30.11.2016 року протягом 30 днів від дня пред`явлення ним, позикодавцем, вимоги про повернення грошей (а.с.7-8).
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що зобов`язання щодо повернення грошових коштів за розпискою від 30.11.2016 року відповідачем у добровільному порядку не виконано. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 30 000 грн. на погашення боргу за договором позики.
Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями главою 71 Цивільного Кодексу України.
Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.
Зі змісту наданої позивачем розписки від 30.11.2016 року не вбачається обов`язку відповідача повернути кошти. Натомість зазначено, що кошти отримані ним в рахунок орендної плати за землю по 2021 рік.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розписка від 30.11.2016 року була складена відповідачем з метою вирішення питання щодо орендної плати за землю до 2021 року, при цьому не встановлено обов`язку ОСОБА_2 повернути грошові кошти ОСОБА_1 . 
Тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення боргу - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб та юридичних осіб у спосіб, визначений законами України, але в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Заочне рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 18 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді:                                                                   І.О. Бровченко

І.В. Бурлака