ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/9039/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року                                                                                         м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                        Мєзєнцева Є.В.
                                                  Чаку Є.В.
             
              При секретарі:                               Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби в Харківській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби в Харківській області про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби в Харківській області, в якому просив суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області щодо оформлення висновку службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 №105 від 29 червня 2016 року, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 серпня 2014 року;
- визнати протиправним дії Держаної міграційної служби України щодо затвердження службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 №105 від 29 червня 2016 року, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 серпня 2014 року;
- визнати протиправним та скасувати висновок службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 №105 від 29 червня 2016 року, оформлений Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області 29 червня 2016 року та затверджений Державною міграційною службою України 18 липня 2016 року, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 серпня 2014 року;
- зобов`язати Державну міграційну службу України письмово повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України, Українське бюро Інтерполу та підрозділи Головних управлінь, Управлінь Державної міграційної служби України в областях про дійсність паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 серпня 2014 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуваний висновок №105 від 29 червня 2016 року є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки ґрунтується на безпідставних сумнівах відповідачів щодо належності позивача до громадянства України. Пояснив, що вилучення та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон є протиправним та таким, що порушує права особи, гарантовані Конституцією України.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року даний адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано висновок службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 №105 від 29 червня 2016 року, оформлений Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області 29 червня 2016 року та затверджений Державною міграційною службою України 18 липня 2016 року, яким визнано недійсним паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 серпня 2014 року.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, відповідачі подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Вимоги скарги обґрунтовані тим, що під паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Оскільки в органах Державної міграційної служби відсутнє підтвердження належності позивача до громадянства України, то і оформлення позивачу паспорту громадянина України відбулось з порушенням вимог законодавства, що є підставою для визнання недійсним виданого позивачу паспорту громадянина України.
Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відтак, оскільки позивач не оскаржував рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, то воно переглядається апеляційним судом лише щодо задоволеної частини позову.
У відзивах на апеляційній скарги представник позивача зазначив, що відповідачами не наведено наявності підстав для скасування рішення суду, наполягав на його законності, просив апеляційні скарги залишити без задоволення. 
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 18 липня 2018 року Державна міграційна служба України затвердила висновок службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 №105, складений Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області.
Вказаним висновком встановлено, зокрема, наступне: паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 серпня 2014 року відповідно до підпункту 8 пункту 55 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152, вважати недійсним та таким, що підлягає знищенню у встановленому порядку.
Після затвердження висновку Державною міграційною службою України вжити відповідних заходів щодо виявлення та вилучення паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 15 травня 2010 року Центральним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в Криму, та паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 серпня 2014 року, виданого органом 6390 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проінформувати Адміністрацію Державної прикордонної служби України про визнання паспортів такими, що оформлені з порушенням вимог чинного законодавства.
Згідно вимог пункту 35 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152, направити повідомлення про недійсність паспорту ES099792 від 15 серпня 2014 року до українського бюро Інтерполу.
Не погоджуючись з такими діями та рішеннями відповідачів, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що посилання відповідачів на відсутність інформації про постійне проживання батьків позивача до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України не є доказом відсутності підстав для набуття громадянства України відповідно до статті 8 Закону № 2235-ІІІ, а інших підстав, окрім порушення ч.1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» для прийняття рішення про недійсність паспорту громадянина України для виїзду за кордон відповідачами не наведено.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360 ДМС є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Згідно п.2 Положення ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Відповідно до п.3 Положення основними завданнями ДМС України, є, зокрема, реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Підпунктом 10 п.4 Положення, ДМС здійснює оформлення і видачу громадянам України документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство, тимчасово затримує та вилучає такі документи у передбачених законодавством випадках.
Підпунктом 33 п.4 Положення передбачено, що ДМС відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства у сфері громадянства.
Відповідно до пункту 1,2 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року №152 (далі - Порядок №152) паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім`я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Кожен громадянин України має право на отримання паспорта для виїзду за кордон.
Відповідно до пункту 35 Порядку № 152 для оформлення паспорта для виїзду за кордон в Україні особа, зокрема, подає паспорт громадянина України.
Пунктом 8 частини 1 пункту 55 Порядку №152 визначено, що паспорт для виїзду за кордон вважається недійсним та знищується в разі: оформлення паспорта з порушенням вимог законодавства.
Згідно пункту 56 Порядку №152 у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон з порушенням вимог законодавства керівник територіального органу чи підрозділу ДМС проводить службове розслідування. За результатами розслідування складається висновок у двох примірниках, який надсилається до ДМС для затвердження керівником відповідного структурного підрозділу апарату ДМС. Перший примірник затвердженого висновку зберігається в ДМС, другий - у територіальному органі або підрозділі ДМС.
Так, з висновку службового розслідування вбачається, що до сектору спеціалізованого оформлення документів №2 Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області 25 липня 2014 року звернувся громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Кувейту, з питання оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, до заяви-анкети яким було додано наступні документи: копію паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 15 травня 2010 року Центральним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в Криму; копію довідки №10/А-16 про реєстрацію особи громадянином України, виданої 14 травня 2010 року ВГІРФО Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в АР Крим; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої 09 січня 2013 року Державною податковою службою в АР Крим; довідку Управління інформаційно-аналітичного забезпечення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про відсутність у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підстав для тимчасової відмови у видачі паспорта; квитанцію про сплату державного мита за послуги та вартість бланку.
За результатом поданих позивачем документів 11 вересня 2014 року Головним управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийнято рішення про видачу позивачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 серпня 2014 року.
На момент надання документів місце проживання позивача було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
Громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 . Згідно довідки громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Кувейті.
З копій документів також вбачається, що ОСОБА_1 начебто набув громадянство за спрощеною процедурою (за ч.1 статті 8 Закону), на підтвердження чого зазначено постійне проживання з 1990 року його брата ОСОБА_2, уродженець Лівану.
Відповідно до вказаної статті Закону громадянство України може набути особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території.
Підставою для набуття громадянства України за територіальним походженням слугував факт постійного проживання на території України до зазначеної дати або самої особи, або її родичів.
Інформація щодо постійного проживання позивача або його батьків та інших осіб, визначених у зазначеній вище нормі у ДМС відсутня.
Крім того, перевіркою, здійсненою територіальними органами ДМС (крім АР Крим та м. Севастополя), встановлено, що ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_1 на території України із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не отримував. Клопотань щодо продовження строку перебування в Україні, надання дозволу на імміграцію, оформлення посвідки на постійне або тимчасове проживання, не подавав.
Таким чином, факт набуття громадянином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянства України на підставі ч.1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» та справжність видачі довідки про реєстрацію особи громадянином України викликає сумнів та унеможливлює, у даному випадку, саму процедуру набуття громадянства України особами - вихідцями з Близького Сходу.
У ДМС відсутнє будь-яке підтвердження (документи, інформація) належності позивача до громадянства України відповідно до статті 3 Закону або прийняття останнього до громадянства України за указом Президента, відповідно до статті 9 Закону.
Між тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, станом на час видачі позивачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон ES099792 від 15 серпня 2014 року документи, подані позивачем для отримання такого паспорту, сумнівів у Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області не викликали.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, визначаються Законом України від 18 січня 2001 року №2235-III «Про громадянство України».
Згідно статті 3 Закону № 2235-ІІІ громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (стаття 5 Закону).
Відповідно до статті 6 Закону громадянство України набувається: за народженням; за територіальним походженням; внаслідок прийняття до громадянства; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
Статтею 8 Закону передбачено, що особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, яким надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, замість зобов`язання припинити іноземне громадянство подають декларацію про відмову особи, якій надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, від іноземного громадянства.
Датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до заяви про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, копія якої долучена до матеріалів справи, позивач вказує на постійне проживання на території України з 02 січня 1990 року його брата ОСОБА_2 , 1978 року народження.
Тобто, посилання відповідачів на відсутність інформації про постійне проживання батьків позивача до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, в даному випадку, не є доказом відсутності підстав для набуття громадянства України відповідно до статті 8 Закону № 2235-ІІІ.
При цьому, інших, підстав, окрім порушення ч.1 статті 8 Закону України «Про громадянство України» для прийняття оскаржуваного рішення про недійсність паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 15 серпня 2014 року відповідачами не зазначено.
Доводи відповідачів стосовно того, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту набуття громадянства України у порядку, визначеному законодавством, не є доказом правомірності дій відповідача у спірних правовідносинах та не спростовують факту набуття такого громадянства. Як вже зазначалося судом, при оформленні паспорта громадянина України у міграційного органу не виникло жодних сумнівів щодо громадянської приналежності позивача.
Водночас, відповідачем не надано доказів та судом не встановлено фактів, які б свідчили про подання позивачем під час оформлення паспорта громадянина України свідомо неправдивих відомостей або неналежних документів, чи приховування позивачем будь-якого суттєвого факту, за наявності якого позивач не мав права набути громадянство України.
Стверджуючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, відповідач в своїй апеляційній скарзі не навів належного обґрунтування цього твердження та не навів посилань на конкретні норми матеріального права, які були, на його думку, порушені судом першої інстанції, а також не конкретизував те, у чому саме полягають порушення норм матеріального права.
Аналогічно, є безпідставними твердження відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки апелянт окрім самого твердження про це, не наводить конкретних доводів та не вказує на конкретні, на його думку, порушення судом процесуального законодавства.
Разом з тим, суд першої інстанції, розглядаючи справу та ухвалюючи оскаржуване рішення, не допустив неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права, яке могло б вплинути на правильність прийнятого судового рішення.
Твердження відповідача про неповне дослідження судом обставин справи також є безпідставними. Так, судом першої інстанції були належним чином та в достатній мірі досліджені обставини, на підставі яких суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що в оспорюваному висновку службового розслідування та під час судового розгляду відповідачами не наведено інших підстав, окрім порушення ч.1 статті 8 Закону України «Про громадянство України», для прийняття рішення про недійсність паспорту громадянина України для виїзду за кордон Позивача; посилання відповідачів на відсутність інформації про постійне проживання батьків позивача до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, в даному випадку, не є доказом відсутності підстав для набуття громадянства України відповідно до статті 8 Закону № 2235-ІІІ; станом на час видачі позивачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон, документи, подані позивачем для отримання паспорту, сумнівів не викликали.
При цьому слід зауважити, що позивачем були надані відповідачу 2, у тому числі й документи, які підтверджують факт набуття ним громадянства України, та стали підставою для прийняття позитивного рішення про оформлення зазначеного паспорту громадянина України для виїзду за кордон.
Разом з тим, вже під час проведення службового розслідування, за відсутності будь-яких документів та відомостей, що спростовують факт набуття громадянства, відповідачі на підставі тих же самих документів, які були подані позивачем для оформлення паспорту, на рівні припущень дійшли висновків про недоведеність наявності у позивача громадянства України та відсутність підстав для оформлення йому паспорта громадянина України.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що необґрунтованими є доводи відповідача про оформлення позивачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон з порушенням норм законодавства, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування спірного висновку.
Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи або неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби в Харківській області - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       Є.І. Мєзєнцев
                                                                                                    
          Є.В. Чаку

Повний текст рішення виготовлено 04 лютого 2020 року.