ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21639/18          Суддя (судді) суду 1-ї інст.: 
          Костенко Д.А.

ПОСТАНОВА
Іменем України

14 січня 2020 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді          Сорочка Є.О.,
суддів           Єгорової Н.М., 
          Федотова І.В.,
за участю секретаря с/з           Грисюк Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, за участю третіх осоіб - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4   про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив: 
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в реєстрації місця постійного проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення реєстрації місця постійного проживання позивача за вказаною адресою;
- зобов`язати відповідача зареєструвати місце постійного проживання позивача за вказаною адресою;
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в знятті з реєстрації місця проживання позивача;
- зобов`язати відповідача зняти з реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані дії відповідача є протиправними.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач з 13.04.1984 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира була виділена матері позивача ОСОБА_5 , як службове житло, що підтверджується копією посвідчення від 08.01.1981 №1820.
Позивач 28 грудня 2016 року призваний у Збройні Сили України на військову службу в порядку мобілізації, що підтверджується копією відповідного контракту. Позивач безпосередньо брав участь в АТО та виконував бойові завдання згідно з довідкою від 31.08.2018.
Виконавчим комітетом Яворівської міської ради Львівської області 08 вересня 2017 року позивача знято з реєстрації за місцем проживання у м. Києві та зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач 03 жовтня 2018 року звернувся до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до якої додав квитанцію про сплату адміністративного збору.
Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією 04 жовтня 2018 року відмовлено позивачу у реєстрації місця проживання з тих підстав, що згідно з підпунктом 1 пункту 11 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 №207 він не подав необхідних документів та інформації, а саме документів, що підтверджують право на проживання в житлі, а також відсутня згода власників/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (підпункт 4 пункту 18 постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2018 №207).
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про необґрунтованість позову і відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог. При цьому, пославшись на постанову Верховного Суду від 11.07.2019 по справі №296/8597/16-а, суд першої інстанції дійшов висновку про належність цієї справи із зазначених позивачем підстав до своєї юрисдикції.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Положеннями пунктів 1 та 2 частини першої статті 4 КАС визначено, що адміністративна справа – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Відтак, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
З позовної заяви вбачається, що спірні правовідносини стосуються відмови позивачу у реєстрації його місця проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , право користування якої позивач, за його твердженням, має як спадкоємець померлої матері. Крім того, оскаржувана відмова пов`язана із непідтвердженням саме права позивача на проживання у зазначеній квартирі та відсутності відповідної згоди її власників.
Отже, у даній справі спір фактично пов`язаний з реалізацією житлових прав особи щодо права користування (права на реєстрацію та проживання) квартирою АДРЕСА_3 , тобто з цивільним правом. Відповідач у таких відносинах владних управлінських функцій щодо позивача не здійснює, а є органом, якій виконує свої обов`язки щодо реєстрації місця проживання у відношеннях з особою, яка заявляє своє право на користування відповідним майном.
У свою чергу, саме у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.
У частині першій статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК) встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
З огляду на суб`єктний склад спору, предмет позову та характер спірних правовідносин колегія суддів вважає, що спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Аналогічну правову позицію у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду висловила, зокрема, в постановах від 16 травня 2018 року у справі № 337/2535/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/8687/16, а також від 04 грудня 2019 року по справі № 820/212/18, від 27 листопада 2019 року по справі № 826/5653/18, від 20 листопада 2019 року по справі № № 646/8672/17 та ін.
Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до статті 346 КАС не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні дано спору немає.
При цьому, помилковим є посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 11.07.2019 по справі №296/8597/16-а, оскільки у розглянутій касаційній судом справі спір стосувався оскарження рішення суб`єкта владних повноважень з процедурних питань, не пов`язаних із спором про будь-яке речове право. Водночас, у справі, що розглядається, спір пов`язаний із правом позивача на користування спірною квартирою, про що зазначалося вище.
З огляду на викладене, враховуючи суть спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що вказаний спір не є публічно-правовим, не належить до юрисдикції адміністративних судів та має вирішуватися за правилами цивільного судочинства, а тому висновки суду першої інстанції про розгляд справи в порядку адміністративного судочинства є помилковими.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно пункту 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 319 КАС судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі – закриттю, оскільки цей спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Керуючись статтями 34, 238, 243, 319, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2019 року.
Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, за участю третіх осоіб - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4  про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії закрити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя          Є.О. Сорочко

Суддя          Н.М. Єгорова

Суддя          І.В. Федотов 

Повний текст постанови складений 14.01.2020.