ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року 
Київ
справа №807/915/17
адміністративне провадження №К/9901/22653/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Загороднюка А.Г., 
суддів - Єресько Л.О., Соколова В.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу прокуратури Закарпатської області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року (суддя Луцович  М.  М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року (судді: Затопічний  І.  І., Затолочна   В.  С., Матковська  З.  М.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокуратури Закарпатської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із невиконанням судового рішення та стягнення моральної шкоди,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до прокуратури Закарпатської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням судового рішення за період з 16 березня 2017 року по 31 липня 2017 року включно.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачку звільнено з роботи на підставі наказу відповідача №114к від 19 лютого 2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Не погоджуючись із назначеним наказом позивачка звернулась до суду. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року (справа №807/528/15) в задоволенні позову було відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року (справа №876/7593/15) скасовано постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року та прийнято нову постанову, якою позовну заяву позивачки задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії відповідача, скасовано наказ за №114к від 19 лютого 2015 року, зобов`язано відповідача вирішити питання щодо призначення позивачки на рівнозначній посаді та стягнено з відповідача на корить позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2015 року по 14 грудня 2015 року в розмірі 61072,11 грн. Рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року (справа №876/7593/15), в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2015 року по 14 грудня 2015 року в розмірі 61072,11 грн, виконано відповідачем. Однак, відповідачем не було виконано рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року в частині вирішення питання щодо призначення позивачки на рівнозначну посаду, чим порушено право позивачки на отримання заробітку за час вимушеного прогулу не нижче ніж встановлено законом. Крім цього, 06 жовтня 2016 року позивачка подала аналогічний позов до Закарпатського окружного адміністративного суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з невиконанням судового рішення за строк з 20 липня 2016 року і до 06 жовтня 2016 року (справа №807/1449/16). В подальшому позивачка збільшила позовні вимоги по 15 березня 2017 року. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року (залишена в силі ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 липня 2017 року) позовні вимоги позивачки задоволені частково.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.
Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з прокуратури Закарпатської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 березня 2017 року до 31 липня 2017 року в розмірі 28068,28 грн за виключенням податків і зборів. Стягнуто з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати з надання правової допомоги в розмірі 3200,00 грн, відповідно до задоволеної частини позовних вимог. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року (справа №876/7593/15), в частині зобов`язання відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначну посаду, не виконано відповідачем. Тому, враховуючи викладені обставини, а також наведені норми чинного законодавства України, суди дійшли висновку, що відповідач зобов`язаний виплатити ОСОБА_1 , середній заробіток за час затримки виконання постанови суду по справі №807/528/15. Суди дійшли висновку про відмову в задоволенні вимог позивачки щодо стягнення моральної шкоди, оскільки позивачкою не доведено наявність передбачених статтями 23, 1167 Цивільного кодексу України обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди. Зокрема, не надано суду жодних доказів з приводу того, в чому полягає моральна шкода, яка, на думку позивачки, нанесена їй діями відповідача, а також не надано доказів в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі скаржник вказує на порушення судом попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
На переконання скаржника, суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов ОСОБА_1 та визнаючи факт затримки виконання рішення суду щодо зобов`язання відповідача вирішити питання щодо її призначення на рівнозначній посаді доведеним, оцінював дії лише регіональної прокуратури (прокуратури Закарпатської області) і не врахував, що призначення на посаду державного службовця у місцевих прокуратурах віднесено до повноважень саме керівника такої прокуратури.
Скаржник зазначає, що прийняттю конкретного рішення про призначення ОСОБА_1 на рівнозначну посаду державного службовця перешкоджає відсутність волевиявлення самої позивачки (стягувача) - ОСОБА_1 та її нез`явлення на неодноразові запрошення до Ужгородської місцевої прокуратури та до прокуратури області з метою вирішення питань, пов`язаних з виконанням рішення суду.
Позиція інших учасників справи.
Заперечення на касаційну скаргу від позивача до суду не надходили, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Від позивачки та інших учасників справи не надходило клопотань про розгляд справи за їх участю.
Рух касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду від 16 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокуратури Закарпатської області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Закарпатської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із невиконанням судового рішення та стягнення моральної шкоди.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду, касаційне провадження №К/9901/22653/18 (адміністративна справа №807/915/17) визначено колегію суддів Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду для розгляду даної касаційної скарги у наступному складі: судді - доповідача - Білоуса  О.  В., суддів: Шарапи В.  М., Желтобрюх  І.  Л.
Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року № 537/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Білоуса  О.  В.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено наступний склад суду: судді - доповідача Загороднюка  А.  Г., суддів: Єресько  Л.  О., Соколова  В.  М.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 15 січня 2020 року зазначену адміністративну справу призначив до розгляду.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.
Згідно наказу відповідача за №114к від 19 лютого 2015 року позивачку звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Даний наказ за №114к від 19 лютого 2015 року оскаржений позивачкою до Закарпатського окружного адміністративного суду. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року (справа №807/528/15) в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року (справа №876/7593/15) скасовано постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 червня 2015 року та прийнято нову постанову, якою позовну заяву задоволено частково.
Зокрема, визнано протиправними дії відповідача, скасовано наказ за №114к від 19 лютого 2015 року, зобов`язано відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначній посаді та стягнено з відповідача на корить позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2015 року по 14 грудня 2015 року в розмірі 61072,11 грн.
Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кошкером І.  А. від 22 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №807/528/15, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом 02 лютого 2016року.
Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19 лютого 2015 року по 14 грудня 2015 року - виконано.
Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2015 року до 19 липня 2016 року в розмірі 36 015,50 грн.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року (справа №876/8907/16) апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у справі 807/909/16 - без змін.
Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 липня 2016 року до 15 березня 2017 року в розмірі 50644,94 грн за виключенням податків і зборів; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Релевантні джерела права й акти їх застосування (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частина 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
У силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.
Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Положеннями статті 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Належить відмітити, що вказана норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі.
Відповідно до частини першої статті 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Згідно з частиною другою статті 257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
При цьому, п. 3 частини першої статті 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Положеннями частини четвертої статті 257 КАС України встановлено що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Відповідно до частини другої статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При цьому, відповідно до роз`яснень Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Розмір грошового зобов`язання, що підлягає стягненню визначається відповідно до приписів Порядку №100, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року, згідно з якою середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 порядку № 100).
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. 
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
З огляду на встановлені державні гарантії обов`язковості виконання судових рішень, Верховний Суд зазначає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.
Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень, щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Суд звертає увагу на те, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.
Аналіз правових норм чинного законодавства, що регулює правовідносини в сфері проходження громадянами публічної служби та звільнення з публічної служби, дає підстави для висновку, що рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення (набрання законної сили), чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Враховуючи те, що на момент прийняття судами попередніх інстанцій рішень, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року у справі №807/528/15 про поновлення ОСОБА_1 на посаді не виконано, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України з 16 березня 2017 року по 31 липня 2017 року. 
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Слід зазначити, що постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2018 року за наслідками яких ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо поновлення в органах прокуратури, були прийнятті після судових рішень першої та апеляційної інстанції, а тому не можуть бути підставою для врахування їх при касаційному розгляді цієї справи.
Верховний Суд наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).При цьому, Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
На підставі пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Висновки щодо розподілу судових витрат
З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу прокуратури Закарпатської області залишити без задоволення.
Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                А.Г. Загороднюк 

судді                                                                                                     Л.О.Єресько 

                                                                                                    В.М. Соколов