Постанова
Іменем України
 
15 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 500/2828/16-ц
провадження № 61-20777св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Сімоненко В. М.,   
 
учасники справи:
позивач - фермерське господарство «Стоянов А.А.», 
відповідачі: фермерське господарство «Дінекс-Агро», ОСОБА_1 ,  
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу фермерського господарства «Стоянов А.А.», поданою представником Раділовим Іваном Миколайовичем , на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області в складі судді            Грубіян Л. І. від 21 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області в складі суддів: Драгомерецького М. М., Черевка П. М., Громіка Р. Д., від 21 лютого 2018 року,  
 
В С Т А Н О В И В :
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2016 року ФГ «Стоянов А.А.» звернулося до суду із позовом до                   ФГ «Дінекс-Агро», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки.
 
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 2,6053 га, кадастровий номер 5122084500:01:001:0293 витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно № 46317072.
 
04 січня 2011 року між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А.А.» укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки, за умовами якого позивач приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років.
 
На виконання умов договору, 04 січня 2011 року ОСОБА_1 передав позивачу належну йому земельну ділянку за відповідним актом приймання-передачі.
 
ФГ «Стоянов А.А.» належним чином виконувало умови договору оренди, сплачувало орендну плату та використовує земельну ділянку за цільовим призначенням. Вказаний договір оренди сторонами достроково не розривався, відповідно договір оренди є чинним, строк його дії не сплинув, розірвання договору оренди в односторонньому порядку не допускається, вказаний договір не оспорювався в судовому порядку, а тому до закінчення строку його дії орендодавець ОСОБА_1 не мав права укладати будь-які правочини щодо вищевказаної земельної ділянки, оскільки права власника ОСОБА_1 обмежені укладеним договором. Земельна ділянка за відповідним актом приймання-передачі ОСОБА_1 позивачем не поверталась. 
 
01 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ФГ «Дінекс-Агро» було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка за актом прийому-передачі об`єкта оренди (земельної ділянки) за договором оренди від 04 січня 2011 року вже на той час була передана                                  ФГ «Стоянов А.А.». Зазначений договір в подальшому зареєстрований реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції.
 
Зазначені дії відповідача ОСОБА_1 обмежили право і можливість ФГ «Стоянов А.А.» здійснити державну реєстрацію права оренди на підставі чинного договору оренди від 04 січня 2011 року та користуватись орендованим майном. Спірна земельна ділянка фактично передана власником землі до ФГ «Стоянов А.А.» та не поверталася.
 
Посилаючись на вказане та на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 01 вересня 2014 року, укладеним між ОСОБА_1 та ФГ «Дінекс-Агро», скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки ФГ «Дінекс-Агро», що виникло на підставі оспореного договору оренди. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 вересня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_1 та ФГ «Стоянов А.А.» від 04 січня 2011 року, не було проведено, то такий договір не є укладеним. В той же час, договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Дінекс-Агро» від 01 вересня 2014 року в установленому законом порядку був зареєстрований реєстраційною службою Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції, а отже укладений правомірно, то правові підстави для визнання такого договору недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України, відсутні. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2018 року апеляційну скаргу ФГ «Стоянов А.А.» залишено без задоволення, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 вересня 2017 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.   
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду,                            ФГ «Стоянов А.А.», в особі представника Раділова І. М, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.   
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у позові. Права та обов`язки орендаря позивач отримав в момент вчинення правочину, яким закон вважає момент укладення договору оренди. З цього моменту правомочності орендодавця як власника земельної ділянки вже певним чином обмежені існуванням договору оренди та наявністю у орендаря прав, що випливають із цього договору. Підписаний між орендодавцем та позивачем договір оренди земельної ділянки (укладений, підписаний до 2013 року, але не зареєстрований) є укладеним та набрав чинності після досягнення згоди з усіх його істотних умов та його підписання сторонами (стаття 638 ЦК України) та з моменту скасування вимоги законодавства про обов`язкову державну реєстрацію таких договорів. В період до 01 січня 2013 року законодавство передбачало, що моментом укладення договорів оренди землі є їх державна реєстрація. Після 01 січня 2013 року обов`язкова державна реєстрація договорів оренди земельних ділянок не передбачена. Таким чином, у разі, коли договір оренди було підписано до 2013 року та у встановленому на той час порядку його не було зареєстровано, останній, за умови його відповідності встановленим законом вимогам, набуває чинності (вважається укладеним) з моменту скасування обов`язкової державної реєстрації таких договорів. Договір оренди землі, складений між позивачем та ОСОБА_1 набув чинності з 01 січня 2013 року. Набрання чинності зазначеним договором мало наслідком виникнення у сторін прав та обов`язків, пов`язаних зі зміною та припиненням договірних відносин. Відтак, зміна умов договору чи його розірвання в односторонньом порядку, незалежно від проведення державної реєстрації прав за цим договором, не допускається.
 
Доводи інших учасників справи
 
У липні 2018 року до Верховного Суду подано відзив на касаційну скаргу із посиланням на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки загальною площею 2,6053 га, кадастровий номер 5122084500:01:001:0293 витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно № 46317072. Цільове призначення земельної ділянки - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
 
04 січня 2011 року між ФГ «Стоянов А.А.» і ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого останній передав фермерському господарству у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років і в цей же день, за актом приймання-передачі, передав позивачу спірну земельну ділянку.
 
Указаний договір оренди не пройшов державну реєстрацію у компетентних органах.   
 
01 вересня 2014 року між ФГ «Дінекс-Агро» і ОСОБА_1 укладено договір оренди спірної земельної ділянки.
 
Право оренди земельної ділянки за ФГ «Дінекс-Агро» на підставі договору оренди земельної ділянки від 01 вересня 2014 року зареєстровано Реєстраційною службою Ізмаїльського МУЮ. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої - п`ятої  статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми.
 
Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (частина перша статті 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).
 
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян та юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 ЗК України ).
 
Частиною другою статті 792 ЦК України передбачено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України та Законом України «Про оренду землі».
 
За змістом статті 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на дату підписання договору оренди земельної ділянки між ФГ «Стоянов А. А.» і ОСОБА_1 , укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
 
Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на дату підписання договору оренди земельної ділянки між ФГ «Стоянов А. А.» і ОСОБА_1 , встановлювалося, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.
 
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній на дату підписання договору оренди земельної ділянки між ФГ «Стоянов А. А.» і ОСОБА_1 , визначалося, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном.
 
Зокрема, за змістом частини першої статті 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону (частина п`ята статті 126 ЗК України, у редакції, чинній на дату підписання договору оренди земельної ділянки між 
ФГ «Стоянов А. А.» і ОСОБА_1 ).
 
Системний аналіз положень статті 640 ЦК України та статей 125, 126 ЗК України, 18, 20 Закону України «Про оренду землі», у редакціях на дату виникнення спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації, а тому з цього часу сторони набувають визначених законом та договором прав і обов`язків орендаря та орендодавця. 
 
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду                  від 27 червня 2018 року у справі № 500/2815/16 (провадження № 61-26056св18), постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі                  № 500/2866/16-ц (провадження № 61-25912св18) та інших.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.  
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що державна реєстрація договору оренди земельної ділянки від 04 січня 2011 року, укладеного між ФГ «Стоянов А. А.» і ОСОБА_1 у державних органах земельних ресурсів проведена не була, суд першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що зазначений договір не набрав чинності та не породжує для позивача прав орендаря, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання недійсним договору оренди землі, укладеного 01 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ФГ «Дінекс-Агро», який зареєстровано у встановленому законом порядку.
 
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскаржених рішень спростовуються змістом договорів оренди, матеріалами справи, які не містять доказів необхідної реєстрації договору оренди від 04 січня 2011 року та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що підписаний між ОСОБА_1 та позивачем договір оренди земельної ділянки є укладеним та набрав чинності з 01 січня 2013 року, а саме після внесення змін до Закону України «Про оренду землі», відповідно до яких державна реєстрація договору оренди землі є необов`язковою, є неспроможними, оскільки ФГ «Стоянов А. А.» у визначеному законом порядку не зареєструвало право оренди спірної земельної ділянки.
 
За змістом частини першої статті 210 ЦК України правочин, що підлягає державній реєстрації лише у випадках встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
 
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про оренду землі» у редакції, що набрала чинності з 01 січня 2013 року визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Підставою для реєстрації права оренди є договір оренди землі, відомості про який вносяться до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
 
За своїм змістом доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам, викладеним у позовній заяві, яким суди першої та апеляційної інстанцій дали належну оцінку.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі   № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня                    2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.  
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Рішення судів містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.
 
Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу фермерського господарства «Стоянов А.А.», подану представником Раділовим Іваном Миколайовичем, залишити без задоволення.
 
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2018 року залишити без змін.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.       
 
Судді:                                                                                 С. П. Штелик 
 
                                                                                         А. А. Калараш     
 
                                                                                         В. М. Сімоненко