Справа № 128/1791/19
Провадження № 22-ц/801/197/2020
Категорія: 39
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Марчук В. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року	Справа № 128/1791/19	м. Вінниця	

         
       Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючої: Марчук B.C.,
суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу № 128/1791/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Карпінської Ю.Ф. в порядку спрощеного позовного провадження, дата складення повного тексту рішення невідома, 
в с т а н о в и в :
У липні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось у Вінницький районний суд Вінницької області з вказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 02.03.2015 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 34,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з запропонованими банком Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Також позивач вказує, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. 
Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 31.05.2019 він має заборгованість у розмірі 25949,80 грн, з яких: 240,00 грн – заборгованість за кредитом; 20097,90 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом; 3900,00 грн – заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн – штраф (фіксована частина); 1211,90 – штраф (процентна складова). 
Добровільно відповідач погашати заборгованість за вищевказаним кредитним договором відмовляється, тому позивач звернувся у суд з даним позовом та просив стягнути з відповідача на його користь зазначену суму боргу.
Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. 
Не погодившись з вказаним рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку, як незаконне.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно та незаконно відмовив у задоволенні позову, оскільки банк має право на нарахування відсотків за користуванням кредитом у відповідності до норм ст.ст. 1048, 1054 ЦК України та ст. 629 ЦК України. При цьому, апелянт вказав, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості по тілу кредиту, оскільки банк має право на нарахування відсотків за користування кредитом. Отже, на думку апелянта, відрахування здійснене судом є безпідставним і не законним. Але яке відрахування здійснене судом є незаконним та безпідставним, у апеляційній скарзі не вказується.
Враховуючи зазначене, апелянт просить скасувати рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24.10.2019 року в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитом і задовольнити вимоги банку у цій частині, вирішити питання судових витрат.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з огляду на наступне. 
Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За частинами першою – п`ятою ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним правовим вимогам через наступне.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного. 
В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 02 березня 2015 року, згідно з якою отримав  кредит у розмірі 1300 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що підтверджується копією анкети-заява за підписом сторін даного договору (а.с. 6). 
На підтвердження заявлених вимог про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором у сумі 25949,80 грн, з яких: 240,00 грн – заборгованість за кредитом; 20097,90 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом; 3900,00 грн – заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн – штраф (фіксована частина); 1211,90 – штраф (процентна складова), позивач надав суду розрахунок заборгованості за договором б/н від 02.03.2015 року, станом на 31.05.2019 рік (а.с. 5); фотокопію анкети-заяви (а.с.6); Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 7, 8-31).
За вказаних обставин, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем витяг з Тарифів та витяг із Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписавши заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а тому відсутні підстави вважати, що позивачем було належним чином повідомлено відповідача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які позивач вважає узгодженими. Крім того позивач не довів належними доказами наявності у відповідача заборгованості за тілом кредиту, оскільки із розрахунку заборгованості вбачається, що протягом строку дії договору відповідачем було погашено заборгованість в розмірі, що значно перевищує тіло кредиту.
Зокрема, при підрахунках, зроблених судом, було встановлено, що з 02 березня 2015 року відповідачем було погашено 1966, 21 грн. заборгованості, виходячи з доданого позивачем розрахунку на а/с5, в той час як кредитних коштів він отримав лише 1300 грн. 
Крім того, у заяві позичальника від 02 березня 2015 року процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. 
Також суд не вважав належним доказом розміру заявленої заборгованості роздруківку із сайту позивача, оскільки даний документ повністю залежить від волевиявлення самого позивача.
При цьому суд керувався нормами ст. ст. 207, 509, 526, 549, 551, 626, 628, 633, 634, 638, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України; нормами ст.ст. 1,11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 42 Конституції України, що відповідає встановленим кредитним правовідносинам за картковим рахунком.
Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі.  Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України  публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).  Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634  цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ст. 549 ЦК України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.  Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.  Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1,2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.  Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги заборгованості, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім розрахунків кредитної заборгованості за договором від 02.03.2015 року, посилався на заяву-анкету та витяг з Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Тарифи банку, як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи, на момент отримання відповідачем кредитних коштів, взагалі містили умови й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), зокрема саме у зазначених в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Те саме стосується і Тарифів банку, витяг з яких наданий позивачем до матеріалів справи (а/с7).
Крім того, у Анкеті-заяві позичальника від 02.03.2015року процентна ставка не зазначена; також у ній відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (а/с 6).
За таких обставин не можливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) могли неодноразово змінюватися в період - з часу виникнення спірних правовідносин (02 березня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (10 липня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи і не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27 березня 2006 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина  ОСОБА_2  щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов і правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що позивачем було належним чином повідомлено відповідача ОСОБА_1 про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, які вважає узгодженими позивач.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору (такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду 03.07.2019, справа № 342/180/17).
За вказаних обставин, суд правильно вважав, що в даному випадку, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Проте, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що протягом строку дії договору, а саме: з 02 березня 2015 року, відповідачем було погашено заборгованість в розмірі 1 966,21 (100 + 65 + 200 + 101,21 + 1000 + 10 + 290 + 200 =? 1 966,21) грн, тоді як кредит ним було отримано у розмірі 1300 (одна тисяча триста) грн 00 коп., тобто сума погашення кредиту перевищує тіло кредиту. 
Таким чином, судом встановлено, що права позивача відповідачем порушені не були, оскільки отримані ОСОБА_1 фактично кошти були повернуті позивачу в більшому розмірі ніж ним було отримано, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
Колегія суддів повністю погоджується з обгрунтуваннями та висновками суду першої інстанції.
Щодо доводів апеляційної скарги, що місцевий суд, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості по тілу кредиту, оскільки банк має право на нарахування відсотків за користування кредитом, то вони надумані та суперечать встановленим судом обставинам через наступне.
Як уже було зазначено, суд першої інстанції, навпаки встановив, що відповідач повернув банку взяте тіло кредиту у більшому розмірі ніж було взято у відповідача, тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення тіла кредиту. Цих обставин апелянт нічим не спростував, лише голослівно заперечує їх.
Щодо вимоги про стягнення процентів, то суд теж обгрунтував підстави для відмови у її задоволенні – відсутність у анкеті-заяві обумовленої сторонами процентної ставки і те, що у порядку ст. ст. 625, 1048 ЦК України позовні вимоги не заявлялися, що теж відповідає дійсності і не спростовано апелянтом.
За таких обставин, позивач дійсно не довів обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, як того вимагає ч.1 ст. 81 ЦПК України. 
При цьому, згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його не спростовують, тому, в силу ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, суд -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуюча суддя: В.С. Марчук 

Судді: М.В. Матківська 

В.В. Сопрун