ОКРЕМА ДУМКА
суддів  Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,
05 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 461/5171/18
провадження № 61-17332св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого (судді-доповідача) - Петрова Є. В., суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., розглянувши цивільну справу за скаргою  ОСОБА_1 на дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві,касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року - без змін.
При цьому Верховний Суд прийшов до висновку,  що державний виконавець у вказаній справі, приймаючи спірне повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, діяв у межах та у спосіб, визначених Законом України «Про виконавче провадження», тобто із дотриманням положень пункту 4 частини четвертої статті 4 цього Закону, що, в свою чергу, виключає можливість визнання таких дій державного виконавця незаконними та скасування зазначеної постанови; доводи, викладені у касаційній скарзі, наведеного не спростовують, вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм законодавства у спірних правовідносинах, яким надано оцінку судами першої та апеляційної інстанцій і мотивовано ними відхилено.
Не можемо погодитися із цим висновком з таких мотивів.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі постанови Правління НБУ від 05 лютого 2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 лютого 2015 року № 26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра», згідно з яким з 06 лютого 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію, на здійснення якої призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
З метою збереження активів неплатоспроможного банку ПАТ «КБ «Надра», запобігання втраті майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, керуючись частиною четвертою статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 23 квітня 2015 року № 85 щодо продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра» та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І. О. до 05 червня 2015 року включно.
Відповідно до постанови Правління НБУ від  04 червня 2015 року № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Стрюкову І. О. строком на один рік з 05 червня 2015 року до 04 червня 2016 року включно.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 червня 2015 року у справі № 461/951/15-ц позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 6 282,97 євро вкладу (станом на 17 червня 2015 року за офіційним курсом НБУ становить 156 006,15 грн). Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми - 88,29 євро (станом на 17 червня 2015 року за офіційним курсу НБУ становить 2 192,24 грн). Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь держави 1 581,98 грн судового збору.
Рішення не оскаржувалось, набрало законної сили 29 червня 2015 року та було пред`явлене до примусового виконання.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року скаргу задоволено частково. Скасовано повідомлення про повернення виконавчого документа № 461/951/15-ц, виданого 24 вересня 2015 року, стягувачу без прийняття до виконання від 18 червня 2018 року Шевченківського відділу державної виконавчої служби районного управління юстиції у м. Києві. Поновлено ОСОБА_1 строк пред`явлення до виконання виконавчого листа від 17 червня 2015 року у справі № 461/951/15-ц про стягнення з ПАТ «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_1 6 282,97 євро вкладу (станом  07 червня 2015 року за офіційним курсом НБУ становить 156 006,15 грн); три проценти річних від простроченої суми - 88,29 євро (станом на 17 червня 2015 року за офіційним курсом НБУ становить 2 192,24 грн). У задоволенні іншої частини вимог скарги відмовлено. 
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі не виконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України «Про виконавче провадження», а оскільки судом встановлено порушення прав заявника, його вимоги підлягають частковому задоволенню.
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року в частині задоволення скарги ОСОБА_1 про скасування повідомлення Шевченківського відділу державної виконавчої служби районного управління юстиції у м. Києві від 18 червня 2018 року про повернення виконавчого документа № 461/951/15-ц, виданого 24 вересня 2015 року стягувачу без прийняття до виконання скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні скарги. В іншій частині ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року залишено без змін.
Відмовляючи в задоволенні вимог скарги про визнання неправомірним та скасування рішення державного виконавця у формі повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа, апеляційний суд  виходив з того, що на момент подання виконавчого листа до виконання уПАТ «Комерційний банк «Надра» здійснювалася процедура ліквідації банку-боржника.
Пунктом 4 частини четвертої статті 4 Закону  України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо НБУ прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.
Також судом апеляційної інстанції встановлено, що мала місце тяганина при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження, помилка, в тому числі допущена державним виконавцем та враховуючи виконання вимог закону, колегія суддів погодилась з висновком місцевого суду про те, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання пропущений не з вини заявника, та повинен бути поновлений.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).
Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. 
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Тобто у цій конкретній справі право вимагати примусове виконання судового рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , виникло у нього після введення тимчасової адміністрації в банку.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення ЄСПЛ у справі «Артіко проти Італії»). Особливо це стосується права на доступ до правосуддя, а саме сподівання, що справа не лише буде розглянута, але й державна влада буде дотримуватися прийнятого судом у відповідній справі остаточного рішення, буде діяти з урахуванням встановлених в ньому юридичних фактів і прав осіб та забезпечуватиме таким чином виконання рішення суду.
При цьому в  рішенні ЄСПЛ у справі «Шмалько проти України» суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення  справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 pоку).
У справі «Войтенко проти України» суд знову повторює, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхні рішення, що набрали законної сили, не можуть ставитися під сумнів (див. також справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.
Таким чином, відмовляючи в задоволенні скарги в частині визнання неправомірним та скасування рішення державного виконавця у формі повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа, суди у цій конкретній справі не врахували, що рішення суду, на виконання якого видано виконавчий лист, набуло статусу остаточного, сторони його не оскаржували. 
Крім того, судом апеляційної інстанції не було враховано, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом  до ПАТ «Комерційний банк «Надра» про стягнення суми банківського вкладу та відсотків у січні 2015 року, тобто до запровадження ліквідаційної процедури та внаслідок розгляду справи в суді, остаточне рішення у справі було ухвалене після відкликання банківської ліцензії банку-боржника.
Враховуючи значний проміжок часу, що пройшов до ухвалення остаточного рішення, особа, яка захищала своє право на стягнення вкладу та трьох відсотків річних, могла втратити можливість заявити свої вимоги до банку відповідно до статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та не повинна нести додатковий тягар із повторного доведення своїх законних вимог відповідно до іншого механізму реалізації таких прав, встановленого державою.
Завершальною стадією розгляду справи є виконання остаточного судового рішення. 
Наявність норми пункту 4 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документу, якщо НБУ прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника,  не може суперечити принципу верховенства права, меті й завданням цивільного судочинства, які спрямовані на захист порушеного права та виконання остаточного судового рішення.
Враховуючи вказане, вважаємо, що суд першої інстанції у цій конкретній справі дійшов правильного висновку в частині задоволення скарги ОСОБА_1 про скасування повідомлення Шевченківського відділу державної виконавчої служби районного управління юстиції у м. Києві від 18 червня 2018 року про повернення виконавчого документа № 461/951/15-ц, виданого 24 вересня 2015 року стягувачу. Колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду слід було постанову Львівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року в частині скасування ухвали Галицького районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року щодо задоволення скарги ОСОБА_1 про скасування повідомлення Шевченківського відділу державної виконавчої служби районного управління юстиції у м. Києві від 18 червня 2018 року про повернення виконавчого документа № 461/951/15-ц, виданого 24 вересня 2015 року стягувачу без прийняття до виконання скасувати, залишити в силі ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року.
 
Судді:                                                                                                          А. І. Грушицький
 
І. В. Литвиненко