Постанова 
Іменем  України
 
13 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 761/36864/16-ц
провадження № 61-31478св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року у складі судді Осаулова А. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який надалі уточнила, до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» (далі - ДП ДГЗІФ «Укрінмаш», підприємство), в якому просила визнати її звільнення з посади головного спеціаліста відділу кадрів ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) згідно з наказом про припинення трудового контракту від 30 серпня 2016 року № 257-к незаконним; поновити її на займаній посаді з 22 вересня 2016 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 вересня 2016 року до дня ухвалення рішення у справі та здійснити нарахування та виплату їй грошових коштів у розмірах, що визначені в наказах відповідача про преміювання та заохочення працівників за період з дати звільнення до дня поновлення на посаді.
На обґрунтування позовних вимог посилалася на таке. З 1996 року позивач працювала у відділі кадрів відповідача на різних посадах, з 24 січня 2007 року - на посаді головного спеціаліста. 15 грудня 2014 року її звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року звільнення визнано незаконним та поновлено позивача на займаній посаді з 16 грудня 2014 року, проте відповідач поновив її на посаді лише 19 липня 2016 року. 20 липня 2016 року ОСОБА_1  ознайомилась із наказом про поновлення на роботі, одночасно з яким її повідомили про скорочення посади та про наступне звільнення з 21 вересня 2016 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Для поновлення на роботі ОСОБА_1 відповідачем створено відділ кадрів з однією посадою, хоча на підприємстві вже існував подібний відділ. 21 вересня 2016 року позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу кадрів ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» у зв`язку зі скороченням штату за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України згідно з наказом про припинення трудового контракту від 30 серпня 2016 року № 257-к. При звільненні позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади, які існували на підприємстві у цей період, а також не було вжито заходів щодо працевлаштування позивача на іншому підприємстві. Позивач мала переважне право на залишення на роботі з врахуванням вищої кваліфікації, відсутності застосування дисциплінарних стягнень, безперервного стажу роботи на одному підприємстві, на її утриманні перебувають непрацездатна мати та малолітня дитина. Позивач мала право на нарахування премій відповідно до умов колективного договору, проте відповідач незаконно не здійснював відповідні нарахування. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суди виходили з того, що відповідач відповідно до статті 49-2 КЗпП України належним чином та завчасно повідомив позивача про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників. Вакантні посади, які відповідали б кваліфікації позивача на підприємстві, були відсутні. З огляду на це суди дійшли висновку, що звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України проведено відповідно до вимог чинного законодавства, підстав для її поновлення та стягнення заявлених сум немає.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що підстав для її звільнення із займаної посади не було, оскільки в результаті затвердження нового штатного розпису кількість посад та штатних одиниць ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» не скоротилась. Позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади, які існували на підприємстві, та не було вжито заходів щодо її працевлаштування на іншому підприємстві. Крім того, суди не врахували, що позивач мала переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників. 
У листопаді 2017 року від ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких відповідач просив касаційну скаргу відхилити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - залишити без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що усуді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Судами встановлено, що з 24 січня 2007 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем та займала посаду головного спеціаліста відділу кадрів.
12 квітня 2016 року ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» в особі генерального директора Слюсаренка С. В. звернулося з повідомленням до ради трудового колективу з проханням приступити до переговорів з метою повного використання заходів, які впливають на збереження або розширення зайнятості працівників, оскільки підприємством, з метою вдосконалення виробничих процесів, а також матеріального стимулювання працівників підприємства для здійснення необхідного обсягу робіт меншою кількістю персоналу шляхом розширення зони обслуговування та збільшення обсягу виконуваної роботи, прийнято рішення щодо скорочення чисельності та штату працівників відповідача (т. 1, а. с. 48).
Протоколом від 22 квітня 2016 року № 36-1 uim засідання складу ради трудового колективу ДП ДГЗІФ «Укріншам» погоджено рішення адміністрації підприємства щодо скорочення чисельності та штату працівників (т. 1, а. с. 49).
13 травня 2016 року ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» видано наказ № 108 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до структури та штатного розпису ДП ДГЗІФ «Укрінмаш», відповідно до якого виведено із структури підприємства та штатного розпису відділ роботи з персоналом управління роботи з персоналом та документообігу - у повному складі та введено до структури та штатного розпису сектор роботи з персоналом - структурний підрозділ у складі управління роботи з персоналом та документообігу у кількості двох штатних одиниць: головний спеціаліст з посадовим окладом 14 400 грн, провідний спеціаліст з посадовим окладом 12 600 грн (т. 1, а. с. 51-56).
Наказом відповідача від 24 травня 2016 року № 119 нові структура та штатний розпис вводились в дію з 01 серпня 2016 року (т. 1, а. с. 60).
Відповідно до нового штатного розпису ДП ДГЗІФ «Укріншам», т.в.о. генерального директора ДК «Укроборонпром» Кострицьким В. В. погоджено, а генеральним директором ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» Слюсаренком С. В. затверджено штат у кількості 132 одиниці, зокрема штатний розпис передбачає такий структурний підрозділ як управління роботи з персоналом та документообігу (кількість штатних одиниць - шість), до складу якого входить сектор роботи з персоналом (кількість штатних одиниць - дві: головний спеціаліст, провідний спеціаліст) та відділ документообігу (кількість штатних одиниць - три: головний спеціаліст, два провідних спеціаліста) (а.с. 61-64).
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано незаконним звільнення останньої із займаної посади головного спеціаліста відділу кадрів ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України згідно з наказом про припинення трудового договору від 15 грудня 2014 року № 27ІК-УІ-0000212 та поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді з 16 грудня 2014 року. Рішення набрало законної сили 13 липня 2016 року (т. 1, а.с. 9-11).
Указаним рішенням суду встановлено, що наказом відповідача від 17 вересня 2014 року № 166 виведено зі структури підприємства та штатного розпису відділ кадрів у повному складі та введено новий відділ роботи з персоналом управління роботи з персоналом та документообігу.
Станом на 19 липня 2016 року штатний розпис працівників відповідача мав у своєму складі структурний підрозділ управління роботи з персоналом та документообігу, кількість штатних одиниць - сім, яке очолює начальник управління, у тому числі до складу управління входив відділ роботи з персоналом (кількість штатних одиниць - три: начальник відділу, два провідних спеціаліста) та відділ документообігу (кількість штатних одиниць - три: начальник відділу, два головних спеціаліста) (т. 1, а.с. 101-104).
На виконання рішення Апеляційного суду міста Києва 19 липня 2016 року позивача поновлено на займаній посаді.
Також до штатного розпису введено відділ кадрів, кількість штатних одиниць - 1: головний спеціаліст з посадовим окладом 6 450 грн.
19 липня 2016 року т.в.о. генерального директора Висоцький Б. Ю. звернувся з поданням до голови ради трудового колективу ДП ДГЗІФ «Укрінмаш», з якого вбачається, що відповідач 19 липня 2016 року на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2016 року про поновлення на посаді звільненого працівника вніс зміни до наказу ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» від 17 вересня 2014 року, а саме: введено до структури підприємства відділ кадрів та посаду головного спеціаліста цього відділу. Разом з тим, враховуючи прийняте відповідачем рішення у квітні 2016 року щодо вдосконалення виробничих процесів та скорочення чисельності та штату працівників підприємства, у тому числі і відділу роботи з персоналом, відповідач відповідно до підпункту 4.1.1. пункту 4.1. розділу IV колективного договору, просив погодити виведення із структури підприємства відділу кадрів та скорочення посади головного спеціаліста цього відділу (т. 1, а. с. 57).
Голова ради трудового колективу Коцар М. В. 19 липня 2016 року погодив виведення із структури підприємства відділу кадрів та скорочення посади головного спеціаліста цього відділу (т.1, а.с. 58).
Наказом відповідача від 19 липня 2016 року за № 170 внесено зміни до структури та штатного розпису ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» та виведено із структури підприємства відділ кадрів та скорочено посаду головного спеціаліста відділу кадрів (т.1, а.с. 59).
ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» 20 липня 2016 року повідомило ОСОБА_1 про наступне вивільнення з роботи 21 вересня 2016 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників, а також повідомлено про відсутність роботи за професією чи спеціальністю (т. 1, а. с. 67).
Встановлено, що ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» направило до Державної служби зайнятості України відповідну звітність про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва від 20 липня 2016 року, а саме про заплановане вивільнення головного спеціаліста відділу кадрів з 21 вересня 2016 року (т. 1, а.с. 66). Попередньо аналогічну звітність про вивільнення 33 працівників було направлено 25 травня 2016 року до Державної служби зайнятості України (т. 1, а.с. 69).
Наказом ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» від 26 липня 2016 року № 175 внесено зміни до структури та штатного розпису ДП ДГЗІФ «Укрінмаш», визначені наказом від 19 липня 2016 року № 170, з 01 серпня 2016 року (т. 1, а. с. 66).
30 серпня 2016 року т.в.о. генерального директора Висоцький Б. Ю. звернувся до голови ради трудового колективу ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» Коцар М. В. з поданням, просив надати згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 з 21 вересня 2016 року з підстав, передбачених пунктом 1 частиною першою статті 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням штату працівників), через неможливість працевлаштування останньої, так як на підприємстві відсутня робота за відповідною професією (спеціальністю), яку позивач могла б виконувати за своїм фахом і кваліфікацією.
Відповідно до протоколу № 147 uim засідання складу ради трудового колективу ДП ДГЗІФ «Укріншмаш» від 21 вересня 2016 року на вказаному засіданні, на якому була присутня і позивач, прийнято рішення про надання згоди на розірвання з ОСОБА_1 трудових відносин за ініціативою адміністрації відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у зв`язку зі скороченням штату працівників) з 21 вересня 2016 року з наданням гарантій і компенсацій, передбачених чинним законодавством та пунктами 2.1.3, 2.2.21, 4.1.4., підпунктом 1 пункту 5.1.12 колективного договору підприємства (т. 1, а.с. 118).
ДП ДГЗІФ «Укріншмаш» 30 серпня 2016 року видано наказ № 257 к про припинення трудового договору (контракту), відповідно до якого позивача 21 вересня 2016 року звільнено із посади головного спеціаліста відділу кадрів у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 1, а.с. 5).
Також судом встановлено, що з моменту попередження ОСОБА_1 (20 липня 2016 року) до дати звільнення останньої (21 вересня 2016 року) включно на підприємстві були вакантними станом на 20 липня 2016 року посада головного спеціаліста управління безпеки, за вказаний вище період стали вакантними посади водія автотранспортних засобів та заступника начальника управління бухгалтерського обліку (т. 1, а.с. 70).
Відповідно до особового листка з обліку кадрів, позивач має вищу освіту, з 1999 року до 2004 року навчалась в Університеті економіки та права «КРОК», отримала спеціальність «Бакалавр права», в 2004 році отримала спеціальність «Юрист». Володіє англійською мовою (т. 1, а.с. 71-74). З 1995 року працювала в ДНВЗТО «Укрінмаш» на посаді друкарки першої категорії, інспектором-друкаркою відділу кадрів управління справами; з 1996 року працювала в ДЗТІФ «Укрінмаш» на посаді інспектора-друкарки. У період з 1997-2014 займала посади спеціаліста другої категорії, спеціаліста першої категорії, провідного спеціаліста та головного спеціаліста (а.с. 6-8). 26 вересня 2011 року проходила підвищення кваліфікації в НТУ «КПІ» «Оформлення документації, прийому-звільнення працівників», що підтверджується свідоцтвом від 26 вересня 2011 року. У період з 24 червня до 22 липня 2015 року проходила підвищення кваліфікації за програмою «Кадрова справа: законодавство та діловодство», що підтверджується свідоцтвом від 22 липня 2015 року. Має дитину - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до витягу з посадової інструкції заступника начальника управління бухгалтерського обліку, для зайняття вказаної посади вимагається вища освіта відповідного напряму підготовки та стаж бухгалтерської роботи на керівних посадах не менше 5 років. Відповідно до витягу з посадової інструкції водія автотранспортних засобів, для зайняття вакантної посади вимагається досвід керування автомобілем не менше 3 років. Також інструкцією визначені обмеження на зайняття вказаної посади, а саме на посаду водія приймаються особи чоловічої статі, враховуючи заборони та обмеження, встановлені статтями 176, 177 КЗпП України. Відповідно до витягу з посадової інструкції головного спеціаліста управління безпеки, для зайняття вказаної вакантної посади вимагається досвід роботи в правоохоронних органах або підрозділах безпеки підприємств усіх форм власності не менше 3 років (т. 1, а. с. 75-76).
Отже, в період з дня попередження позивача до дати її звільнення в штаті відповідача були наявні вакантні посади, проте позивач не відповідала жодній з них за кваліфікаційними вимогами. 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.  
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив з того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства України.
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не виконав обов`язок, передбачений частиною третьої статті 49-2 КЗпП України, а саме не запропонував позивачу іншу роботу на тому ж підприємстві, спростовуються встановленими судом обставини та наявними у справі доказами.
Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну правову оцінку.
Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
Верховний Суд також враховує, що на час касаційного перегляду судових рішень у цій справі постановою Верховного Суду від 23 січня 2018 року касаційну скаргу ДП ДГЗІФ «Укріншмаш» у попередній справі № 761/1115/15ц задоволено. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року скасовано, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року, яким у поновленні позивача на роботі відмовлено, залишено в силі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є по суті правильними, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко