ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

Постанова
Іменем України

11 грудня 2019 року
м. Харків

справа № 2010/4886/12
провадження № 22-ц/818/1686/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії - Кругової С.С., Маміної О.В.
за участю секретаря – Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Черкасько-Лозівської сільської ради

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа: Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області, правонаступником якої є Малоданилівська сільська рада Дергачівського району Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу 

за позовом заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Черкасько-Лозівської сільської ради, правонаступником якої є Малоданилівська сільська рада Дергачівського району Харківської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 треті особи: Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсних державних актів на право власності на землю, 

та за позовом заступника прокурора Харківської, області в інтересах держави в особі Черкасько-Лозівської сільської ради правонаступником якої є Малоданилівська сільська рада Дергачівського району Харківської області до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , треті особи: Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області про визнання незаконним та скасування рішень, визнання недійсних державних актів на право власності на землю, 
з апеляційною скаргою заступника прокурора Харківської області Гончаренка А. 

на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 грудня 2018 року, у складі судді Остропілець Є.Р., в залі суду в м. Дергачі,

встановив :

У серпні 2012 року заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі: Черкасько Лозівської сільської ради, правонаступником якої є Малоданилівська сільська рада Дергачівського району Харківської області звернувся з позовом до ОСОБА_1   та  ОСОБА_2 , треті особи: Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсних державних актів на право власності на землю.

Позивач посилається на те, що рішенням XXXIII сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 11.07.2008 року громадянину ОСОБА_1   надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок із земель державної власності сільськогосподарського призначення (запас) для ведення особистого селянського господарства на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Рішенням ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року, за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ОСОБА_1   передано у приватну власність земельну ділянку площею 2 га, вартістю 239 600 грн., для ведення особистого селянського господарства на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Відповідно до розроблених проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі рішення ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року ОСОБА_1   видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2 га, що розташована на території Черкасько- Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Харківською регіональною філією «Центр ДЗК» зареєстровано право власності ОСОБА_1   на підставі державного акту на право власності серії ЯЕ №492915  від 21 .12.2009 року на земельну ділянку площею 2, 0 га для ведення особистого селянського господарства.

З пояснень депутатів Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Бложко В.Д. встановлено, що рішення про надання спірних земельних ділянок відповідачу у справі депутатами Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області не приймалось.

Разом з тим, на бланку державного акту на право власності на земельну ділянку, зазначено, що державний акт видано на підставі рішення ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року .

Відповідно до інформації управління Держкомзему у Дергачівському районі встановлено, що власником спірної земельної ділянки на сьогодні є ОСОБА_2 .

Так, ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 (кадастровий номер 6322083001:00:000:2395) на підставі договорів купівлі - продажу від 08.11.2011 року.

За результатами проведеної перевірки додержання вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок, розташованих у с.Черкаська Лозова Дергачівського району Харківської області прокуратурою Харківської області 27.03.2012 року порушено кримінальну справу №18120036 за фактом перевищення службових обов`язків та службового підроблення з боку посадових осіб Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, що спричинило тяжкі наслідки інтересам держави за ознаками злочинів, передбачених ч.З ст.365, ч.2 ст.366 КК України.

Таким чином, позивач вважає, що рішення XXXIII сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 11.07.2008 року  та рішення ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року  підлягають анулюванню у встановленому порядку, є нечинними та не породжують правових наслідків.

Крім того, у серпні 2012 року заступник прокурора Харківської області в інтересах держави в особі: Черкасько Лозівської сільської ради, правонаступником якої є Малоданилівська сільська рада Дергачівського району Харківської області звернувся з позовом до ОСОБА_3   та  ОСОБА_2 , треті особи: Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсних державних актів на право власності на землю.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що рішенням XXXIII сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 11.07.2008 року ОСОБА_3   надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок із земель державної власності сільськогосподарського призначення (запас) для ведення особистого селянського господарства на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Рішенням ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року, за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ОСОБА_3   передано у приватну власність земельну ділянку площею 2 га, вартістю 239 600 грн., для ведення особистого селянського господарства на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Відповідно до розроблених проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі рішення ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року ОСОБА_3   видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2 га, що розташована на території Черкасько- Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Харківською регіональною філією «Центр ДЗК» зареєстровано право власності ОСОБА_3   на підставі державного акту на право власності серії ЯЕ №492915  від 17.12.2009 року на земельну ділянку площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства.

З пояснень депутатів Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Бложко В.Д. встановлено, що рішення про надання спірних земельних ділянок відповідачу у справі депутатами Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області не приймалось.

Разом з тим, на бланку державного акту на право власності на земельну ділянку, зазначено, що державний акт видано на підставі рішення ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року .

Відповідно до інформації управління Держкомзему у Дергачівському районі встановлено, що власником спірної земельної ділянки на сьогодні є ОСОБА_2 .

Так, ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 (кадастровий номер 6322083001:00:000:2396) на підставі договорів купівлі - продажу від 08.11.2011 року.

За результатами проведеної перевірки додержання вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок, розташованих у с.Черкаська Лозова Дергачівського району Харківської області прокуратурою Харківської області 27.03.2012 року порушено кримінальну справу №18120036 за фактом перевищення службових обов`язків та службового підроблення з боку посадових осіб Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, що спричинило тяжкі наслідки інтересам держави за ознаками злочинів, передбачених ч.З ст.365, ч.2 ст.366 КК України.

Таким чином, позивач вважає, що рішення XXXIII сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 11.07.2008 року  та рішення ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року  підлягають анулюванню у встановленому порядку, є нечинними та не породжують правових наслідків.

Згідно ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 17.08.2017 року позов заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі: Черкасько Лозівської сільської ради до ОСОБА_1   та  ОСОБА_2 , третя особа: Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області «про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсних державних актів на право власності на землю» був об`єднаний в одне провадження з позовом заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі: Черкасько Лозівської сільської ради до ОСОБА_3   та  ОСОБА_2 , треті особи: Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області «Про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсних державних актів на право власності на землю».

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Черкасько-Лозівської сільської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсних державних актів на право власності на землю, та за позовом заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Черкасько-Лозівської сільської ради до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , треті особи,: Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області про визнання незаконним та скасування рішень, визнання недійсних державних актів на право власності на землю відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Харківської області Гончаренка А. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу заступник прокурора Харківської області Гончаренко А. вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 отримали у власність земельні ділянки у порушення законодавчо визначеного порядку надання земельних ділянок. Водночас твердження суду про пред`явлення прокурором позову до суду після спливу строку позовної давності є необґрунтованим. Вказує, що посилання суду першої інстанції на ту обставину, що державні органи, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при прийнятті оскаржуваних рішень Черкасько-Лозівської сільської ради, брали участь у погодженні технічної документації із землеустрою та реєстрації права власності на земельні ділянки є необґрунтованим, оскільки не враховує підставу позовних вимог прокурора – обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Та жодним чином не свідчить про обізнаність Черкасько-Лозівської сільської ради та прокурора про прийняття спірних рішень із порушенням закону та про факт передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . 

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24.04.2019 року залучено до участі у справі на стадії апеляційного провадження у якості правонаступника Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області – Малоданилівську сільську раду Дергачівського району Харківської області.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08.05.2019 року зупинено провадження у даній справі до перегляду Великою палатою Верховного Суду судових рішень у справі 587/430/16-ц провадження № 61-31707ск18.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15.10.2019 року провадження у справі відновлено.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора Харківської області Гончаренка А. підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням XXXIII сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 11.07.2008 року громадянину ОСОБА_1   надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок із земель державної власності сільськогосподарського призначення (запас) для ведення особистого селянського господарства на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Рішенням ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року, за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ОСОБА_1   передано у приватну власність земельну ділянку площею 2 га, вартістю 239 600 грн., для ведення особистого селянського господарства на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Відповідно до розроблених проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки рішення ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року ОСОБА_1   видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2 га, що розташована на території Черкасько- Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Харківською регіональною філією «Центр ДЗК» зареєстровано право власності ОСОБА_1  на підставі державного акту на право власності серії ЯЕ №492915  від 21.12.2009 року на земельну ділянку площею 2, 0 га для ведення особистого селянського господарства.

Разом з тим, на бланку державного акту на право власності на земельну ділянку зазначено, що державний акт видано на підставі рішення ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року .

Відповідно до інформації управління Держкомзему у Дергачівському районі встановлено, що власником спірної земельної ділянки на сьогодні є ОСОБА_2 

ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку ОСОБА_8 (кадастровий номер 6322083001:00:000:2395) на підставі договорів купівлі - продажу від 08.11.2011 року.

Крім того, рішенням XXXIII сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 11.07.2008 року громадянину ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок із земель державної власності сільськогосподарського призначення (запас) для ведення особистого селянського господарства на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Рішенням ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року, за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ОСОБА_3    передано у приватну власність земельну ділянку площею 2 га, вартістю 239 600 грн., для ведення особистого селянського господарства на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Відповідно до розроблених проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки рішення ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року ОСОБА_3    видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2 га, що розташована на території Черкасько- Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Харківською регіональною філією «Центр ДЗК» зареєстровано право власності ОСОБА_3   на підставі державного акту на право власності серії ЯЕ №492916  від 17.12.2009 року на земельну ділянку площею 2, 0 га для ведення особистого селянського господарства.

Разом з тим, на бланку державного акту на право власності на земельну ділянку зазначено, що державний акт видано на підставі рішення ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009 року .

Відповідно до інформації управління Держкомзему у Дергачівському районі встановлено, що власником спірної земельної ділянки на сьогодні є ОСОБА_2 

ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку ОСОБА_9 (кадастровий номер 6322083001:00:000:2396) на підставі договорів купівлі - продажу від 08.11.2011 року.
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Згідно з частиною другою статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
До розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів -відповідні органи виконавчої влади (абзац перший пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Відповідно до ст.ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних відносин).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Указаними положеннями закону визначено правові підстави набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власності, та земель, зазначених в абзаці, третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.
Видача державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом (ч. 1 ст. 136 ЗК України) підстави є неправомірною, а державний акт, виданий з порушеннями вимог ст. ст. 116,118 ЗК України - недійсним.
Верховний Суд України у постанові від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-83цс13) зазначив, що оскільки державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, то вирішення питання про правомірність видання державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і від дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116 і 118 ЗК України.

З матеріалів справи вбачається, що в результаті проведеної прокуратурою Харківської області перевірки додержання вимог земельного законодавства при прийнятті рішень органи державної виконавчої влади 27.03.2012 року порушено кримінальну справу за фактом перевищення службових повноважень та підроблення службовими особами Черкасько- Лозівської сільської ради , зокрема, рішення 43 сесії 5 скликання від 05.03.2009 року, яким передано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у приватну власність зазначені вище земельні ділянки.
Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 червня 2013 року та ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2014 року стосовно ОСОБА_10 встановлено, що перебуваючи на посаді Черкасько-Лозівського сільського голови Дергачівського району Харківської області він в липні 2008 року з порушенням порядку прийняття рішень про надання дозволів на розробку проектів землеустрою по відводу земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення (запасу) в с. Черкаська Лозова Дергачівського району Харківської області, підписав і посвідчив підписом завідомо неправдиві рішення XXXIII сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 11.07.2008р. про надання дозволів на розробку проектів землеустрою по відводу земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення (запасу) в с. Черкаська Лозова Дергачівського району Харківської області громадянину ОСОБА_1 . На підставі вказаних рішень сесії ТОВ «Базис» у серпні 2008 року був розроблений відповідний проект землеустрою по відводу земельних ділянок, у тому числі громадянину ОСОБА_1 
В наступному, продовжуючи свою злочинну діяльність, отримавши вищевказаний проект землеустрою по відводу земельних ділянок, ОСОБА_10 у березні 2009 року з метою незаконного надання у приватну власність земельних ділянок, підписав і посвідчив печаткою Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області завідомо неправдиве рішення ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009р. про начебто проведених голосуваннях і прийнятих за їх результатами позитивних рішеннях про передачу безоплатно у приватну власність земельних ділянок, у тому числі ОСОБА_1 .

Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.06.2013 року  ОСОБА_10 засуджено по ч. 3 ст. 365 КК України із застосуванням ст.. 69 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати організаційно-прозпорядчі посади в органах місцевого самоврядування строком на 2 роки; за ч. 2 ст. 366 КК України - до 4 років позбавлення волі з позбавленням права займати організаційно-прозпорядчі посади в органах місцевого самоврядування строком на 1 рік. Відповідно до ст.. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом повного поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_10 визначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права займати організаційно-прозпорядчі посади в органах місцевого самоврядування строком на 2 роки.

Відповідно до ухвали апеляційного суду Харківської області від 3 липня 2014 року вирок Жовтневого районного суду Харківської області від 5 червня 2013 року у відношенні ОСОБА_10 в частині засудження за ч.З ст. 365 КК України скасовано за відсутністю в діянні складу злочину та справу в цій частині закрито. У відповідності до вимог п. «г» ст.1 Закону України «Про амністію в 2014 році» від 08.04.2014 року ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного покарання.

Частиною 6 статті 82 ЦПК України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що вимога позивачів про визнання незаконними та скасування рішення XXXIII сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 11.07.2008р. та рішення ХХХХІІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 05.03.2009р. не підлягає задоволенню, оскільки вироком суду встановлено, що відповідні рішення органів місцевого самоврядування є підробленими і вони взагалі не приймалися, тому у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 12.12.2018 року у справі №2-3007/11.

Оскільки оспорювані державні акти видані на підставі рішень сільської ради, які не ухвалювались, то наявні підстави для визнання цих державних актів недійсними.

Правильно дійшовши висновку про наявність підстав для визнання недійнсими державних актів, суд першої інстанції помилково вважав, що позовна давність щодо цих позовних вимог є такою, що сплинула. 

Колегія суддів вважає, що висновку про сплив позовної давності суд першої інстанції дійшов при неповному з*ясуванні обставин справи з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 рокуу справі № 362/44/17).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

 І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 рокуу справі № 362/44/17).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК Українипоняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що державні акти про визнання недійсними яких просить позивач були видані 21.12.2009 та 27.12.2009 року, а з позовами до суду позивач звернувся 08.08.2012 року, тобто в межах строку позовної давності.

За таких обставин, вимоги про визнання недійсними державних актів підлягають задоволенню. 

Що стосується вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та про застосування наслідків недійсності цих правочинів, колегія суддів вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 588 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Факт відсутності набутого відповідачами у встановленому законом порядку права на спірні земельні ділянки виключає саму можливість відчуження права власності на неї ОСОБА_2 , у зв`язку з чим в останнього не виникло на законних підставах право власності на відповідну земельну ділянку.
Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача – з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Представник ОСОБА_11 звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що особа, на зхист інтересів якої звернулась прокуратура, в суді першої інстанції позовні вимоги не підтримала, подала заяву про залишення позовних вимог без розгляду.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац перший частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
Відповідно до абзаців першого-третього частини четвертої вказаної статті наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.
Прокурор у позовній заяві вказував, що за результатами проведеної перевірки додержання вимог земельного законодавства під час відведення земельних ділянок, розташованих у с. Черкаська Лозова Дергачівського району Харківської області прокуратурою Харківської області 27.03.2012 року порушено кримінальну справу № 18120036 за фактом перевищення службових обов`язків та службового підроблення з боку посадових осіб Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, що спричинило тяжкі наслідки інтересам держави за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 366 КК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 57 ЦПК України відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті.

Враховуючи викладене, оскільки заява про залишення без розгляду позову від імені Черкасько-Лозівської сільради Дергачівського району Харківської області підписані ОСОБА_10 , тобто особою, яка була засуджена за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 356 КК України, ч. 2 ст. 366 КК України, що саме і стало підставою для подачі вказаного позову, тому колегія суддів вважає, що прокурор обґрунтовано вимагав розгляду справи по суті, підстав для залишення позову без розгляду не вбачається.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України на органи прокуратури України покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За приписами частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява 61517/00, пункт 27).
Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15 січня 2009 року, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі, право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".
При цьому, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.
Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).
Положення пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".
Відповідно до частини 3 статті 23 цього Закону, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України(справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17.
Аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках:
- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Відповідно до ст.ст. 5, 7 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.
За приписами статті 2 Закону України "Про місцеве самоврядування", місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
В силу частин 3, 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Згідно зі статтями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об`єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і законами України.
Відповідно до положень Конституції України право комунальної власності територіальної громади захищається державою на рівних умовах з правом власності інших суб`єктів. Кожне порушення закону під час використання земельної ділянки є порушенням інтересів держави.
У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 1-1/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні повноваження" визначено, як орган державної влади або орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
Враховуючи наведене вище, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод органів місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування у визначених законом випадках є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Пред`являючи позов у вказаній справі, прокурор виходить саме з необхідності вирішення проблем суспільного значенню. Про наявність суспільної проблеми свідчить той факт, що земельна ділянка, була незаконно передана у власність відповідачу.
Таким чином, звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання, при цьому орган місцевого самоврядування захист прав територіальної громади не здійснив.
За наведених обставин, рішення суду підлягає скасуванню, позов - частковому задоволенню із наведених вище підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області Гончаренка А. задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 22 грудня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Черкасько-Лозівської сільської ради, правонаступником якої є Малоданилівська сільська рада Дергачівського району Харківської області - задовольнити частково.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 492915 від 21.12.2009 року виданий ОСОБА_1 на земельну ділянкою площею 2 га, що розташована на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, правонаступником якої є Малоданилівська сільська рада Дергачівського району Харківської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 6322083001:00:000:2395.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 492916 від 17.12.2009 року виданий ОСОБА_3 на земельну ділянкою площею 2 га, що розташована на території Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, правонаступником якої є Малоданилівська сільська рада Дергачівського району Харківської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 6322083001:00:000:2396.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                        С.С. Кругова 
       
                                                                               О.В. Маміна