Дата документу 29.01.2020 Справа № 337/3839/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №337/3839/19                        Головуючий у 1 інстанції Гнатик Г.Є.
Провадження № 22-ц/807/285/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
29 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії (рішення) державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Вербицької Людмили Григорівни,-
В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії (рішення) державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Вербицької Л.Г.
В обґрунтування скарги зазначено, що на виконанні Дніпровського ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ  знаходився виконавчий лист №2-131/08, виданий Хортицьким районним судом м.Запоріжжя 24.02.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліментів у розмірі ј частини усіх видів заробітку до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2008 року по справі №2-131/2008 року. Реєстраційний номер виконавчого провадження 47363404.
За зазначеним виконавчим листом виникла заборгованість, яка станом на 01.12.2018 року складала 30 228 грн. 37 коп.
Державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Вербицькою Л.Г. 30.05.2019 року винесено постанову про накладення штрафу на ОСОБА_2 в розмірі 13 477 грн. 04 коп. у межах виконавчого провадження № 47363404 за виконавчим листом № 2-131/08, виданим Хортицьким районним судом м. Запоріжжя 24.02.2010 року, від суми визначеної заборгованості у розмірі 26 954 грн. 07 коп., сукупний розмір якої перевищує три роки.
Згідно відмітки на постанові про накладення штрафу від 30.05.2019 року ВП № 47363404, боржник ОСОБА_2 , отримав постанову 27.08.2019 року.
Зазначає, що заборгованість зі сплати аліментів виникла до лютого 2018 року, що вбачається з розрахунку заборгованості, який складений державним виконавцем станом на 01.12.2018 року.
З травня 2018 року він щомісячно сплачує аліменти та заборгованість по аліментам (50% заробітної плати), що підтверджується розрахунками державного виконавця, щодо заборгованості за виконавчим листом станом на 01.12.2018 року, 01.02.2019 року.
Просив суд визнати неправомірною постанову, винесену головним державним виконавцем Дніпровського ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Вербицькою Л.Г. 30.05.2019 року про накладення штрафу у розмірі 13477 грн. 04 коп. у виконавчому провадженні № 47363404 за виконавчим листом № 2-131/08, виданим Хортицьким районним судом м. Запоріжжя 24.02.2010 року та зобов`язати начальника Дніпровського ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ скасувати зазначену постанову.
Ухвалою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2019 року скаргу задоволено.
Визнано неправомірною постанову, винесену головним державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Вербицькою Людмилою Григорівною 30.05.2019 року про накладення штрафу на ОСОБА_2 у розмірі 13477 грн. 04 коп. у виконавчому провадженні № 47363404 за виконавчим листом № 2-131/08, виданим Хортицьким районним судом м. Запоріжжя 24.02.2010 року та зобов`язано начальника відповідного відділу державної виконавчої служби скасувати постанову про накладення штрафу від 30.05.2019 року у розмірі 13477,04 грн., у виконавчому провадженні №47363404 за виконавчим листом № 2-131/08,Ю виданим Хортицьким районним судом м. Запоріжжя 24.02.2010 року, винесену головним державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Вербицькою Людмилою Григорівною.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, просить ухвалу скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні скарги в повному обсязі. Судові витрати покласти на ОСОБА_2 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 пропустив встановлений законом строк звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця.
Білогуб І.П. надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Задовольняючи скаргу та скасовуючи вказану постанову державного виконавця про накладення на боржника штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що норма ч.14 ст.71 Закону України "Про виконавче провадження", яка передбачає стягнення із боржника штрафу, не поширюється на заборгованість, яка утворилася до дня набрання чинності зазначеної норми, тобто до 28.08.2018. Державний виконавець не врахував дію Закону в часі, безпідставно поширивши його дію на відносини, які існували до набрання ним чинності, чим погіршив становище боржника у виконавчому провадженні.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що  на виконанні Дніпровського ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ  знаходився виконавчий лист №2-131/08, виданий Хортицьким районним судом м.Запоріжжя 24.02.2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліментів у розмірі ј частини усіх видів заробітку до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 14.04.2008 року по справі №2-131/2008 року. Реєстраційний номер виконавчого провадження 47363404.
За зазначеним виконавчим листом виникла заборгованість, яка станом на 01.12.2018 року складала 30 228 грн. 37 коп., згідно розрахунку Дніпровського ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ. 
30 травня 2019 року державним виконавцем Дніпровського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Вербицькою Л.Г. винесено постанову про накладення штрафу на ОСОБА_2 в розмірі 13477 грн. 04 коп. у межах виконавчого провадження № 47363404 за виконавчим листом № 2-131/08, виданим Хортицьким районним судом м. Запоріжжя 24.02.2010 року, від суми визначеної заборгованості у розмірі 26 954 грн. 07 коп., сукупний розмір якої перевищує три роки.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 27.08.2019 року отримав постанову про накладення штрафу від 30.05.2019 року у ВП № 47363404 27.08.2019 року, про що на зворотній стороні вказаної постанови міститься відмітка (а.с. 62 зв.).
За приписами п. «а» ч.1ст.449 ЦПК України скаргу може бути подано у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. 
Таким чином, посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 пропустив строк на звернення до суду зі скаргою є безпідставними. 
 Положеннями ч.1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
 Відповідно до ч.14 ст. 71  Закону України «Про виконавче провадження»,  за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів. .
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» набрала чинності 28.08. 2018 року.
За загальним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений в статті 58 Конституції України, відповідно до якої  закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Судом вірно встановлено, що ч. 14  ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює юридичну відповідальність боржника за несплату аліментів, яка застосовується за постановою виконавцем, то дана норма закону щодо попередніх правовідносин між учасниками виконавчого провадження не має зворотної дії в часі.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що період заборгованості зі сплати аліментів, котрий стосується часу до набрання чинності ч. 14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», не може бути підставою для юридичної відповідальності боржника.
З огляду на зазначене та враховуючи те, що в період часу з 28.08.2018 року по 30.05.2019 року ОСОБА_2 постійно сплачувалися аліменти, сума заборгованості за цей період відсутня, тому колегія суддів дійшла висновку про те, що постанова головного державного виконавця Дніпровського ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ Вербицької Л.Г. від 30.05.2019 року про накладення штрафу є неправомірною, оскільки зазначена сума заборгованості виникла за період, що передував набранню законної сили відповідної норми матеріального права.
Суд першої інстанції вірно встановив, що в оскаржуваній постанові держаним виконавцем не вмотивоване накладення суми штрафу у відповідному розмірі без зазначення саме за який період утворилася ця заборгованість і чому цей розмір заборгованості, що утворився до набрання законної сили ч.14 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»,  яка є підставою для притягнення до юридичної відповідальності, узято до уваги державним виконавцем.
Крім того, в постанові державний виконавець посилається на ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», які не стосуються виконання рішень щодо стягнення аліментів.
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів складеного Хортицьким ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 25.10.2019 року, розмір заборгованості з аліментів, станом на 30.05.2019 року складає 22 242 грн. 89 коп., що відрізняється від розміру заборгованості визначеному Дніпровським ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст.367,368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, колегія суддів, 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 листопада 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді: