Номер провадження: 22-ц/813/2892/20 
Номер справи місцевого суду: 522/21300/14-ц
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Маслова Р.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, виділ частки майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, шляхом стягнення її вартості, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Ільченко Н.А., 25 липня 2017 року у м. Одеса, –

встановила:

У  листопаді 2014 року  ОСОБА_1  звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2  про визнання права власності, виділ частки майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, шляхом стягнення її вартості(т. 1 а.с. 1-6, 105-107, 171-172, 230-231).
В обгрунтування позову  ОСОБА_1 послався на те, що на виконанні у Першому Приморському ВДВС Одеського МУЮ знаходиться виконавчий лист № 2-3936/11 про стягнення з померлого ОСОБА_3 на його користь суми боргу за договором позики в розмірі 748 892,67 грн., виданий Приморським районним судом м. Одеси 07 червня 2013 року на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-3936/11 від 05 листопада 2012 року, але ОСОБА_3 за життя добровільно це рішення суду не виконав. Нерухоме майно та автотранспорт за померлим ОСОБА_3 не зареєстровані, але він з 20 липня 2001 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , на ім`я якої за час цього шлюбу було зареєстровано вищевказані транспортні засоби та об`єкт нерухомого майна, а відповідно до ст.ст. 65 та 73 СК України, за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі № 6/1522/125/22 від 31 травня 2012 р. було задоволено подання старшого державного виконавця першого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції щодо визначення частки майна боржника ОСОБА_3 у спільному майні подружжя та визначено частку майна боржника ОСОБА_3 у нежитловому приміщенні 6-го поверху, площею 56,4 кв.м., по АДРЕСА_1 , що зареєстроване за ОСОБА_2 на праві власності 15 жовтня 2010 р. на підставі договору купівлі-продажу та набутого ОСОБА_2 у період шлюбу із боржником ОСОБА_3 , в розмірі 1/2 частини цього нежитлового приміщення.
Також позивач вказував, що, оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 2-3936/11 від 05 листопада 2012 року було стягнуто на його користь з ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 748 892,67 грн., що на дату ухвалення цього рішення дорівнювало 93 693,56 доларів США, тому сума, яка підлягає стягненню за цим рішенням станом на 28 березня 2017 року, становить 2 544 108,08 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ на вказану дату дорівнює 93 693,56 доларів США.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2017 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено у повному обсязі (т. 2 а.с. 17-19)
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що ухвалою Приморського районного суду м.Одеси у справі № 6/1522/125/22 від 31 травня 2012 року було задоволено подання старшого державного виконавця першого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції щодо визначення частки майна боржника ОСОБА_3 у спільному майні подружжя, та визначено частку майна боржника ОСОБА_3 у нежитловому приміщенні 6-го поверху, площею 56,4 кв.м., по АДРЕСА_1 , що зареєстроване за ОСОБА_2 на праві власності 15 жовтня 2010 р. на підставі договору купівлі-продажу та набутого ОСОБА_2 у період шлюбу із боржником ОСОБА_3 , в розмірі 1/2 частини цього нежитлового приміщення. Крім того, апелянт вважає, що договори позики, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і на які посилається у рішенні суд першої інстанції, є фальшивими, а навіть якщо вони були б справжніми, то отримані за цими договорами гроші і придбане за них майно було б спільним майном подружжя (т. 2 а.с. 23-27).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2012 року у справі № 2-3936/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики від 01 червня 2007 р., від 08 червня 2007 р. та від 26 квітня 2008 р., яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 було задоволено частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 748 772, 67 грн. та судові витрати в сумі 120,00 грн., що разом складає 748 892, 67 грн., стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 3 219,00 грн., а в іншій частині позову відмовлено (т. 1 а.с. 10-11).
13 червня 2013 року державним виконавцем Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ було винесено постанову ВП № 38492211 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-3926/11, виданого 07 червня 2013 р. Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 748 892, 67 грн. (т. 1 а.с. 14).
Проте, боржник ОСОБА_3 не виконав вищевказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2012 року у справі № 2-3936/11, а ІНФОРМАЦІЯ_1 останній помер (т.1 а.с. 53).
Також судом першої інстанції встановлено і матеріалами справи підтверджено, що померлий ОСОБА_3 на день своєї смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який був зареєстрований 20 липня 2001 року в Міському відділі реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис № 561 (т. 1 а.с. 207).
Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Однак, як вірно вказано у рішенні суду, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2012 року у справі № 2-3936/11 у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за укладеними між ним і ОСОБА_3 договорами позики від 01 червня 2007 р., від 08 червня 2007 р. та від 26 квітня 2008 р. в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було відмовлено. Крім того, станом на дату судового розгляду судом першої інстанції даної справи не існувало судового рішення, яким би було встановлено, що згадані договори позики від 01 червня 2007 р., від 08 червня 2007 р. та від 26 квітня 2008 р. укладались ОСОБА_3 в інтересах сім`ї, а одержані за цими договорами грошові кошти були використані ним в інтересах сім`ї.
Відповідно до ст. 1217, 1218, 1261, 1268, 1270, 1282, 1297, 1298 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки; спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; спадкоємці кредитора зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину; спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно; свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
Як вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 81831778 від 19 жовтня 2015 р. та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 41831776 від 19 жовтня 2015 р., померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не залишив заповіту, а спадкова справа до його майна не заводилася (т. 1 а.с. 78-80).
Відповідно до листа КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 21 липня 2010 р. № 6688-06/127/7, за померлим ОСОБА_3 нерухоме майно не зареєстровано (т.1 а.с.16).
Відповідно до листа РЕВ з обслуговування Київського та Приморського районів м. Одеси УДАІ ГУ МВС України в Одеській області від 23 липня 2010 р. № 42/1вих.942, за померлим ОСОБА_3 транспортні засоби не зареєстровані.
Враховуючи вказані обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що померлий ОСОБА_3 не залишив будь-якої спадщини, а отже його дружина – відповідач ОСОБА_2 , не приймала та не могла прийняти будь-яку спадщину після його смерті у вигляді об`єктів нерухомого майна та/або транспортних засобів.
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.
Транспортний засіб Toyota Lexus, державний номерний знак НОМЕР_1 , був зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), на підставі договору купівлі-продажу № 5329 від 09 грудня 2000 р. та свідоцтва про реєстрацію ОІС № 394005 від 05 грудня 2000 р., що підтверджується листом Центру № 1 надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Одеса підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 19 серпня 2015 р. № 42/1-2993 (т. 1 а.с. 199).
Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Як вбачається з довідки Центру № 1 надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Одеса підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 30 грудня 2014 р. № 42/1-3416, 10 вересня 2002 р. на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль Toyota Yaris, державний номерний знак НОМЕР_2 , на підставі довідки-рахунку МОЛ 148064 від 07.09.2002р.
Відповідно до Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 31597581 від 24 грудня 2014 р., 16 квітня 2010 р. за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежилі приміщення № 612 загальною площею 56,4 кв.м., що знаходяться у будинку АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 15 січня 2010 р., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 і посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. за р. № 19 (т. 1 а.с.35, 202-203).
Статтею 92 СК України встановлено право на укладення шлюбного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 та ч. 1 ст. 93 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям; шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.
Згідно ч. 1, 2 ст. 97 СК України, у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу; сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою власністю кожного з них.
12 серпня 2013 р. між подружжям ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_2 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б. за р. № 1283, умовами якого передбачено, що майно, набуте подружжям під час спільного проживання у шлюбі, що є предметом домашнього побуту, є власністю дружини; майно, набуте подружжям до реєстрації шлюбу, як рухоме так і нерухоме, є особистою власністю кожного із подружжя; майно, набуте подружжям під час шлюбу, яке підлягає нотаріальному посвідченню і/або державній реєстрації, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я зареєстроване рухоме або нерухоме майно або його частина.
Станом на дату судового розгляду даної справи вказаний шлюбний договір не був визнаний недійсним та/або не розірваний у встановленому законом порядку.
У відповідності до п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка також є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 1522/20861/15 від 11 січня 2016 року, яке набрало законної сили 22 січня 2016 року, встановлено, що автомобіль Toyota Yaris, державний номерний знак НОМЕР_2 , та нежилі приміщення № 612 загальною площею 56,4 кв.м., що знаходяться у будинку АДРЕСА_1 , були придбані відповідачем ОСОБА_2 на позичені грошові кошти, у зв`язку з чим цим рішенням суду було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 борг за договорами позики від 25 грудня 2011 р., від 05 вересня 2007 р. та від 03 січня 2010 р. у загальному розмірі 2 500 242,10 грн., що еквівалентно 14 000,00 дол. США та 86 000,00 євро (т.1 а.с. 189-191).
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що транспортний засіб Toyota Lexus, державний номерний знак НОМЕР_1 , який був придбаний ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_3 , а також транспортний засіб Toyota Yaris, державний номерний знак НОМЕР_2 , та нежилі приміщення № 612 загальною площею 56,4 кв.м., що знаходяться у будинку АДРЕСА_1 , які були придбані ОСОБА_2 за час шлюбу з померлим ОСОБА_3 , але за її кошти, які належали їй особисто, - є її особистою приватною власністю.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, тому сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Крім того, колегія суддів вважає вірним висновок суду про те, що у даному випадку мають місце правовідносини, пов`язані із виконанням судового рішення, а тому вирішення питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника, у разі його наявності, повинно вирішуватися у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів вважає необґрунтованим та не приймає до уваги, в якості підстави для скасування судового рішення, посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що ухвалою Приморського районного суду м.Одеси у справі № 6/1522/125/22 від 31 травня 2012 року було задоволено подання старшого державного виконавця першого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції щодо визначення частки майна боржника ОСОБА_3 у спільному майні подружжя, та визначено частку майна боржника ОСОБА_3 у нежитловому приміщенні 6-го поверху, площею 56,4 кв.м., по АДРЕСА_1 , що зареєстроване за ОСОБА_2 на праві власності 15 жовтня 2010 р. на підставі договору купівлі-продажу та набутого ОСОБА_2 у період шлюбу із боржником ОСОБА_3 , в розмірі 1/2 ч. цього нежитлового приміщення. 
Так,вказана ухвала суду першої інстанції була скасована ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2015 року, а в подальшому ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі № 6/1522/125/22 від 11 серпня 2016 року у задоволенні подання державного виконавця першого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції щодо визначення частки майна боржника ОСОБА_3 у спільному майні подружжя було відмовлено.
Крім того, необгрунтованим є посилання апелянта про те, що договори позики, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і на які посилається у рішенні суд першої інстанції, є фальшивими, а навіть якщо вони були б справжніми, то отримані за цими договорами гроші і придбане за них майно було б спільним майном подружжя.
Колегія суддів зауважує, що вказані договори позики не були оскаржені та визнані у встановленому законом порядку недійсними. Крім того, безпідставним є твердження ОСОБА_1 про те, що якщо вони були б справжніми, то отримані за цими договорами гроші і придбане за них майно було б спільним майном подружжя, оскільки на підтвердження вказаного апелянтом не наведено жодного належного та допустимого доказу.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2017 рокуухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 липня 2017 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складений 27 лютого 2020 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе