УХВАЛА

31 січня 2020 року 
Київ
справа №440/2602/19
адміністративне провадження №К/9901/2652/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Радишевської  О.Р.,
суддів - Кашпур  О.В., Уханенка  С.А.,
перевіривши касаційну скаргу Управління Служби безпеки України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року в справі №440/2602/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Полтавській області, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період із 2014 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15  листопада 2018 року;
- зобов`язати Управління Служби безпеки України в Полтавській області нарахувати та виплатити грошову компенсацію відпустки як учаснику бойових дій за період із 2014 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15 листопада 2018 року;
-  стягнути з Управління Служби безпеки України в Полтавській області середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період із 2014 року по 2018 рік) за період з 15  листопада 2018 року по день ухвалення рішення.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року позов задоволено частково: 
- визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період із 2014 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15 листопада 2018 року; 
- зобов`язано Управління Служби безпеки України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період із 2014 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15 листопада 2018 року; 
- у задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з Управління Служби безпеки України в Полтавській області середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період із 2014 року по 2018 рік) за період з 15  листопада 2018 року по день ухвалення рішення -  у  цій частині позов задоволено частково: 
- стягнуто з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 27 лютого 2019 року по 20 грудня 2019 року в розмірі 156400, 20 грн;
- в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
20 січня 2020 року на адресу Верховного Суду надіслано касаційну скаргу Управління Служби безпеки України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження в справі.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Предметом розгляду цієї справи є виплата учаснику бойових дій грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, а також середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій вбачається, що позивач - підполковник органу внутрішніх справ - проходив службу у відповідача на посаді старшого оперуповноваженого, яка не відноситься до посад, що у розумінні Закону України "Про запобігання корупції" передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища.
Водночас аналіз ухвалених у цій справі судових рішень і доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики в такій категорії адміністративних справ. Ухвалені у цій справі судові рішення не впливають на формування судової практики та не змінюють її.
Отже, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у цьому випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а судом не встановлено виключень щодо посади позивача у цій справі в аспекті пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України, у поєднанні зі статтею 50 Закону України «Про запобігання корупції».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Суд також ураховує позицію висловлену Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) в ухвалі від 09.10.2018 щодо неприйнятності заяви у справі «Азюковська проти України» (заява №26293/18), в якій заявником оскаржувалася відмова суду касаційної інстанції у відкритті касаційного провадження у зв`язку з віднесенням справи до категорії справ незначної складності. Так, ЄСПЛ указав, що застосування критерію малозначності у цій справі було передбачуваним, справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Управління Служби безпеки України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року в справі №440/2602/19.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                                О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    С.А. Уханенко