Постанова
Іменем  України
26 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 459/2818/17
провадження № 61-2619св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є.В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи - Комунальне підприємство «Червонограджитлокомунсервіс», виконавчий комітет Червоноградської міської ради Львівської області в особі відділу реєстрації виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області в особі Червоноградського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Червоноградського районного суду Львівської області від 4 липня                2018 року в складі судді Рудакова Д. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року в складі суддів: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду  з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації місця проживання  за цією адресою.
Позов мотивовано тим, що  ОСОБА_3 зареєстрований у гуртожитку на підставі корінця ордера №14 від 22 грудня 2014 року, виданого відокремленим підрозділом «Шахта «Відродження» Державного підприємства «Львіввугілля» (балансоутримувач вказаного гуртожитку на час реєстрації), який не дає підстав для реєстрації місця проживання, оскільки на корінці ордера відсутня розписка ОСОБА_4 про отримання ним самого ордера, як того вимагає додаток до Примірного положення про гуртожитки № 208 , що свідчить про те, що ордер ОСОБА_2 на руки не видавався, а видавався лише його корінець, з яким ОСОБА_3 і звернувся до Червоноградського МС ГУДМС для реєстрації місця проживання. Зазначає, що ОСОБА_3 вже більше, як шість місяців в кімнаті АДРЕСА_1 не проживає, поштову кореспонденцію за зазначеною адресою не отримує, з червня 2015 року послуги водопостачання та водовідведення не оплачує, заборгованість ОСОБА_4 за оплату комунальних послуг станом на 27 червня 2018 року становить 10308,31 грн. Вважає, що оскільки ОСОБА_2 житловою площею в гуртожитку не користується, його слід зняти з реєстрації.
Короткий зміст рішень судів першої  та апеляційної інстанцій
Рішенням Червоноградського районного суду Львівської області від 4 липня                2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що реєстрація місця проживання ОСОБА_2 в кімнаті АДРЕСА_1 гуртожитку права позивача на користування таким не порушує, оскільки кожному зі сторін спору - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ДП «Львіввугілля» було виділено житлову площу у кімнаті                    АДРЕСА_1 гуртожитку, кожен з них має окремі особові рахунки для оплати комунальних послуг, гуртожиток на даний перебуває в комунальній власності Червоноградської міської ради, яка як власник гуртожитку, питання про незаконність реєстрації ОСОБА_2 в кімнаті АДРЕСА_1  не ставить та не оспорює його право на проживання в цьому гуротжитку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У поданій до Верховного Суду касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким  його позов задовольнити в повному обсязі. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій  неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, визначення правовідносин, що склалися між сторонами,   що  потягло за собою ухвалення неправомірного рішення. Зокрема заявник посилається на те, що суди не взяли до уваги факт порушення правил співжиття, яке полягає в тому, що через несплату комунальних послуг  ОСОБА_2 все приміщення, яким користується й позивач може бути відрізане від постачання світла, опалення тощо.  Вважає, що ОСОБА_2 , заселився в приміщення протиправно лише на підставі корінця ордера та без його згоди.
Доводи інших учасників справи.
Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Під час розгляду справи суди установили, що з 30 грудня 2014 року відповідач ОСОБА_2  зареєстрований у гуртожитку на   АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 14 від 22 грудня                  2014 року, виданого  ОСОБА_2 на кімнату АДРЕСА_1  ВП «Шахта «Відродження» ДП «Львіввугілля».
Нарахування за послуги з водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 проводиться на 2 осіб - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
01 травня 2015 року між КП «Червоноградтеплокомуненерго» та позивачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою:  АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2   не проживає за місцем реєстрації, з  01 жовтня                                      2015 року  не оплачує житлово-комунальні послуги за користування гуртожитком та має значну заборгованість з їх оплати.
Мотивувальна частина    
Позиція Верховного Суду
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 127 ЖК УРСР, пункту 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня             1986 року № 208 (далі - Примірне положення) гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Згідно із частиною другою статті 128, статті 129 ЖК Української РСР, частини першої пункту 10 Примірного положення на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
У додатку до Примірного положення зазначено, що ордер є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. При вселенні ордер здається в житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності - завідуючому (директору) гуртожитком підприємства, установи, організації.
За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України також  визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014  року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. 
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку в силу вимог процесуального законодавства України і встановив, що права позивача на користування приміщенням відповідачем не порушуються, оскільки кожному зі сторін спору - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ДП «Львіввугілля» було виділено житлову площу у кімнаті АДРЕСА_1 гуртожитку, кожен з них має окремі особові рахунки для оплати комунальних послуг, гуртожиток на даний перебуває в комунальній власності Червоноградської міської ради, яка як власник гуртожитку, питання про незаконність реєстрації ОСОБА_2 в кімнаті АДРЕСА_1  не ставить.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Червоноградського районного суду Львівської області                             від 4 липня 2018 року в складі судді Рудакова Д. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                               В. М. Сімоненко
 
                                                                                       С. Ю. Мартєв
 
                                                                                      Є. В. Петров