Апеляційне провадження № 22-ц/824/2785/2020              
ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
6 лютого 2020 року                                                                                    м. Київ
Унікальний номер справи 357/1614/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В.,
            розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
            на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, ухваленого 24 квітня 2019 року  в приміщенні суду під головуванням судді Ярмоли О.Я.,-                                                                                                                                  
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення  заборгованості за кредитним договором.
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 11.10.2011 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 25 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти у вищезазначеному розмірі. Відповідачем умови кредитного договору не виконувалися, внаслідок чого станом на 08.01.2019 утворилася заборгованість перед банком в розмірі 49 916, 61 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 19938,75 грн.; заборгованості за відсотками в розмірі 12143,27 грн., пені в розмірі 14979,51 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500 грн.; штрафу (процентна складова) - 2353,08 грн.
Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість в сумі 47 061,53 коп. та вирішено питання щодо судових витрат.
  Не погодившись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, зокрема, що суд надав неправильну оцінку наявним у справі доказам та невірно встановив обставини справи, оскільки, анкета-заява містила лише пам`ятку банку, а вибір тарифів передбачено шляхом проставлення  відмітки у розділі «Виявляю бажання оформити на своє ім`я», залишено необраним та не заповненим. Таким чином, висновки суду, що заява-анкета про укладення кредитного договору та виявлення бажання отримати кредит, а також отримання картки Універсальна і погодження з тарифами Банку не відповідають дійсності. 
Вказував, що жодних договірних зобов`язань за кредитною карткою вона не підписувала і з умовами кредитування не ознайомлювалася. 
Зазначала, що суд в порушення процесуальних норм, розглянув справу без належного її повідомлення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 лютого 2020 року в складі колегії суддів справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Від позивача до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надійшов. Натомість до суду подано пояснення представника банку на апеляційну скаргу до якого долучено, зокрема, виписку по рахунку на тридцяти аркушах, як доказ отримання та користування відповідачем кредитними коштами.
Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції,  доводи апеляційної скарги та вимоги заявлені у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що у анкеті-заяві б/н від 11.10.2011 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг міститься відмітка про те, що відповідача ознайомлено у тому числі з тарифами по карткам і умовами кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».
До заяви банк додав довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
Згідно з наданим банком на підтвердження своїх вимог розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 08.01.2019 утворилася заборгованість перед банком в розмірі 49 916, 61 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 19938,75 грн.; заборгованості за відсотками в розмірі 12143,27 грн., пені в розмірі 14979,51 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500 грн.; штрафу (процентна складова) - 2353,08 грн..
Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з їх доведеності. Відмовляючи в частині стягнення штрафу, суд першої інстанції виходив з  того, що одночасне застосування пені та двох видів штрафу суперечить нормам ЦК України.
Апеляційний суд не може погодитися з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 підлягають відхиленню, оскільки на виконання вимог ч. 6 ст. 187  ЦПК України, судом першої інстанції зроблено запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області (ас.37) у відповідь на який, відділ надав інформацію про місце реєстрації відповідача: АДРЕСА_1 ас.38). Інших адрес, а ні позовна заява, а ні матеріали справи не містили.
Проте, відповідно до ч.4 ст.367 ЦК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, під час перегляду вказаної справи, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі вимог апеляційної скарги, оскільки під час розгляду справи  встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у вказаному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України  розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Апеляційний суд вважає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Роздруківка витягу із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено, також, у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Крім того, колегія суддів вважає, що у вказаному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (11.10.2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (12 лютого 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися, як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони до запропонованого договору.
Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.
У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
А відтак, колегія суддів, вважає доводи позовної заяви щодо отримання згоди відповідача на Умови надання банківських послуг шляхом особистого підписання заяви-анкети є необґрутованими та такими, що суперечать правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року.
Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в цій частині знайшли своє підтвердження.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог  ст. 82 ЦПК України саме позивача.
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом, у якому зазначив, що 11.10.2011 року відповідач підписала анкету-заяву, згідно якої погодила отримання кредиту, у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 25 000,00 грн. В графах «вид картки» зазначила про отримання, зокрема, платіжної картки  Кредитка «Універсальна» (а.с. 12, зворот).
Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка користувалася картковим рахунком та кредитними коштами.
Відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі власного розрахунку заборгованості не надала та не спростувала розрахунок заборгованості за простроченим тілом кредиту, наданий позивачем.
За таких обставин, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави ставити під сумнів розрахунок заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 19 938,75 грн., тому вказана сума підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового  судового рішення про  стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 19 938,75 грн. та  про відмову у задоволенні решти позовних вимог.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї статті,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В ході розгляду вказаної справи АТ КБ «ПриватБанк» було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 1 921 грн. 
Позовні вимоги банку задоволені частково на загальну суму 19 938,75 грн.,  що становить  39,94 % від суми заявлених вимог. З урахуванням  розміру задоволених вимог  відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають судові витрати у загальному розмірі 767,25 грн.
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 13, 76, 77, 78, 81, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
            
            Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
            Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за тілом кредиту в розмірі 19 938 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот тридцять вісім) гривень 75 копійок та судовий збір в розмірі 767 (сімсот шістдесят сім) гривень 25 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач       
 
Судді: