Дата документу 25.02.2020 Справа № 331/2755/15-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/307/20                                Головуючий у 1-й інстанції: Смолка І.О.
Є.У.№ 331/2755/15ц                                        Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого:        Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
Дашковської А.В., 
секретар:         Путій Д.В.,
розглянувши  у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Жовніренко Ірини Володимирівни на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2015 року, 
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначав, що 29.07.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ZPCOAR57540013, за умовами якого останній було надано кредит у розмірі 17 400,92 доларів США зі строком повернення до 28.07. 2015 шляхом внесення щомісячних платежів у строки і в порядку, визначеному у додатку до кредитного договору. Посилаючись на те, що ОСОБА_1 порушує умови договору, станом на 02.04.2015 року має заборгованість у загальному розмірі 62 803,05 доларів США, що за курсом НБУ становить 1 474 615, 66 грн., із яких: 17 790,11 доларів США – заборгованість за кредитом; 4 856,96 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 118,38 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом; 33 036,84 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 10,56 доларів США – штраф (фіксована частина); 2990,11 доларів США- штраф (процента складова), просив суд на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України стягнути всю суму боргу достроково.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2015 року позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість – 62 803,05 доларів США, яка складається із: 17 790,11 доларів США – заборгованість за кредитом; 4 856,96 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 118,38 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом; 33036,84 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 10,56 доларів США – штраф (фіксована частина); 2990,11 доларів США- штраф (процента складова).
Заборгованість у розмірі 62 803,05 доларів США за курсом 23,48 відповідно до службового розпорядження НБУ від 02.04.2015 року складає 1 474 615,66 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 3654 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що позичальник порушила умови кредитного договору, припинила вносити щомісячні платежі на погашення кредитної заборгованості, а тому на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України Банк має право на дострокове стягнення всієї суми боргу, комісії, пені і судових штрафів у відповідності з наданим розрахунком.
30.09.2019 ОСОБА_1 , яка змінила прізвище на ОСОБА_3 , звернулася до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 жовтня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Жовніренко І.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, а тому не мала можливості надати свої заперечення проти позову, заявити про застосування строків позовної давності. Зазначає, що кредитний договір забезпечений заставою автомобіля, який у травні 2012 року позичальник передала Банку як заставодержателю в рахунок виконання боргових зобов`язань, та видала довіреність на право розпорядження заставним майном. Вважає, що у такий спосіб повністю виконала свої боргові зобов`язання, а тому вимоги про стягнення будь-яких сум Банку є неправомірними. Звертає увагу на те, що Банк неправомірно нараховував відсотки і пеню після спливу строку кредитування.
Відзив на апеляційну скаргу від Банку не надходив.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення – скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову з огляду на таке.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник допустилася порушень графіку погашення кредиту, має прострочену заборгованість по щомісячним платежам, а тому вся сума заборгованості на підставі ст.ст. 526, 1050 ч.2 ЦК підлягає достроковому стягненню на користь Банку.
Проте в повній мірі погодитися з такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права при неповному з`ясуванні фактичних обставин справи.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України.
За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Встановлено, що 29.07.2008 сторони уклали кредитно-заставний договір № ZPCOAR57540013, за умовами якого ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 17 400,92 доларів США зі сплатою 9,6% річних зі строком повернення до 28.07.2015 шляхом внесення щомісячних платежів у строки і в порядку, визначеному у додатку до кредитного договору (а.с.7-12).
У договорі сторони передбачили, що частина кредиту у розмірі 14 602,05 доларів США надається з метою придбання позичальником авто, частина кредиту у розмірі 985,65 доларів США – з метою оплати перших страхових платежів за договором страхування на перший рік дії кредиту, частина кредиту у розмірі 7,34 доларів США надається з метою оплати коштів за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі, частина кредиту у розмірі 1 752, 25 доларів США надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту, частина кредиту у розмірі 53,64 доларів США надається з метою оплати вартості поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що сплачується в момент видачі кредиту (п.17.1 Договору, а.с.7-11).
З урахування положень договору позичальник доручає банку без додаткового узгодження передати кредит у сумі 67 607, 50 грн. на поточний рахунок салону ЗАО «АвтоЗАЗ-ДЭОкомплект» для придбання автомобіля, в сумі 4563,54 грн. і 248,35грн. – на сплату страхових платежів, в сумі 34 грн. - на сплату за реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, в сумі 1752, 25 доларів США для сплати винагороди Банку. (п.17.4 договору).
Пунктом 7.1 договору сторони визначили, що кредитні зобов`язання позичальника забезпечуються заставою автомобіля CHEVROLET Lacetty, заставною вартістю 84 510 грн., придбаного за кредитні кошти..
У випадку затримання сплати позичальником частини наданого кредиту або процентів щонайменше на один календарний місць Банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави (п.12.2.1 договору).
Позичальник зобов`язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння Банку за актом прийому передачі протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави(п.12.2.2 договору).
Сторони передбачили можливість звернення стягнення на предмет застави у позасудовому порядку, у тому числі, шляхом його продажу Банком третій особі у відповідності із вимогами законодавства (п.13.2 б) договору).
У разі реалізації предмета застави відповідно до п.13.2 б) договору всі суми, виручені від такої реалізації, використовуються, в першу чергу, для відшкодування всіх витрат (включаючи витрати на юридичні послуги), яких Банк зазнав у зв`язку із зверненням стягнення на предмет застави. Будь-які кошти, що залишилися після відшкодування витрат, використовуються для погашення інших забезпечених вимог. У разі, якщо таких сум недостатньо для повної сплати всіх забезпечених вимог, непогашена частина забезпечених вимог становить заборгованість ( п.13.7 договору).
Сторони встановили строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у п`ять років (п.14.11 договору).
Із розрахунку заборгованості за кредитним договором, доданого до позовної заяви вбачається, що з грудня 2008 року позичальник почала порушувати умови кредитного договору, вносила платежі у меншому, ніж передбачено договором, розмірі, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, розмір якої станом на 02.04.2015 становив 62 803, 05 доларів США, із яких: 17 790,11 доларів США – заборгованість за кредитом; 4 856,96 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 118,38 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом; 33 036,84 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 10,56 доларів США – штраф (фіксована частина); 2990,11 доларів США- штраф (процента складова) (а.с.3-5).
Вказана сума заборгованості стягнута з позичальника оскаржуваним судовим рішенням на користь кредитора.
Проте, поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що у зв`язку із порушенням позичальником графіку погашення кредиту, у травні 2012 Банк у відповідності з п.12.2.1 договору визнав вказану подію дефолтом і зареєстрував у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави – придбаний за кредитні кошти автомобіль.
Отже, у відповідності з умовами договору у травні 2012 року Банк визнав строк виконання зобов`язання таким, що настав. 
У такий спосіб кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. 
За таких обставин кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України, а тому нарахування після травня 2012 року Банком процентів і пені є такими діями, що не ґрунтуються на законі.
Поза увагою суду першої інстанції залишилася і та обставина, що розмір нарахованої банком пені за порушення умов договору значно перевищує суму основного боргу, і що банком заявлена до стягнення, а судом стягнута крім пені і сума, судових штрафів.
Цивільно-правова відповідальність – це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. 

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. 
Увалюючи рішення про стягнення з позичальника на користь банку  4 118 доларів США заборгованості з комісії, суд першої інстанції не звернув уваги на те, щоза положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у правовій позиції, викладеній у постанові від 16 листопада 2016 року по справі №6-1746цс16.
За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про обґрунтованість і доведеність позовних вимог Банку є такими, що не відповідають вимогам закону і матеріалам справи, а тому оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.
Із доданого до позовної заяви розрахунку видно, що станом на травень 2012 року ( дати реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави) розмір заборгованості позичальника за тілом кредиту становить 17 790,11 доларів США, за відсотками - 3 338, 87 доларів США, за пенею 10 258, 24 долари США. 
При апеляційному перегляді справи було з`ясовано, що 04.05.2012 позичальник передала ПриватБанку за актом прийому-передачі заставний автомобіль, ринкова вартість якого відповідно до звіту складала 80 000 грн., 14.05.2012 надала ПриватБанку нотаріально посвідчену довіреність на право відчуження заставного автомобіля, який 12.02.2013 був проданий за 72 000 грн., а виручені від продажу кошти у відповідності з умовами договору були спрямовані банком на погашення витрат з реалізації автомобіля і 9 007, 88 доларів США – на погашення пені (а.с.2- 13, т.2).
Отже, розмір заборгованості, визначеної станом на травень 2012 року, що має сплатити позичальник на користь Банку, підлягає зменшенню на 9 007, 88 доларів США, і становить відповідно 22 337, 60 доларів США (двадцять дві тисячі триста тридцять сім доларів США 60 центів), із яких: за тілом кредиту 17 748, 27 доларів США, за відсотками 3 338,87 доларів США, пені 1 250, 36 доларів США.
Вказана сума на підставі ст.1050 ЦК України і підлягає стягненню з позичальника на користь Банку.
Вимоги Банку про стягнення комісії, судових штрафів, відсотків і пені, нарахованих після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту, не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги про пропуск Банком строку позовної давності є неспроможними, оскільки за умовами договору (п.14.11) сторони встановили строк позовної давності за всіма вимогами, у тому числі і щодо неустойки, тривалістю у п`ять років.
Як убачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором, позичальник почала порушувати графік погашення кредиту з грудня 2008 року.
У травні 2012 року ( в межах п`ятирічного строку позовної давності) у зв`язку із передачею заставного автомобіля Банку перебіг позовної давності у відповідності до ст. 264 ЦК України переривався, з відповідним позовом до суду Банк звернувся у квітні 2015 року.
Отже позов пред`явлено Банком із дотриманням правил ст.256 ЦК України.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позичальник повністю виконала свої зобов`язання, передавши Банку у травні 2012 року заставний автомобіль на реалізацію, є неспроможними, оскільки, як встановлено судом, виручених від реалізації заставного майна  коштів не вистачило на погашення кредиту, і у відповідності до п.13.7 договору  непогашена частина забезпечених вимог становить заборгованість.
Укладання між ЗАТ КБ «ПриватБанк» з ЗАТ «Акцент-Банк» 15.09.2008 року договору факторингу, за яким право вимоги за спірним кредитним договором перейшло до останнього, звернення ПАТ «Акцент-Банк» у серпні 2012 року з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення не предмет застави, не є підставою для висновку про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним позивачем у цій справі.
Як встановлено під час апеляційного перегляду справи, 01 листопада 2007р. між ЗАТ «Акцент-Банк» як замовником та ЗАТ «ПриватБанк» як виконавцем укладено договір № 1.07 про надання послуг (аутсорсинг), згідно з яким виконавець надає у розпорядження замовника своїх співробітників для надання послуг замовнику. За умовами вказаного договору сторони погодилися, що стягнення заборгованості з боржників замовника здійснюється як від його імені, так і від імені виконавця, а все отримане виконавцем, у тому числі й за рішенням суду, підлягає передачі замовнику. Додатковою угодою № 1 від 26 грудня 2007р. до договору № 1.07 надання послуг (аутсорсингу) від 01.11.2007р. визначено, які саме послуги обумовлені договором аутсорсингу. Відповідно до п. 1.4 вказаної додаткової угоди від 26.12.2007р., до числа послуг включено надання виконавцем замовнику послуг щодо стягнення заборгованості з боржників замовника, а саме, здійснення від свого або від імені замовника дій, спрямованих на погашення заборгованості, яка виникла на підставі кредитних договорів, стороною у яких є замовник, у зв`язку з чим виконавець може представляти інтереси замовника у судах всіх інстанцій з правами, які надані законодавством позивачу, в тому числі з правом подання позову, зміни предмета або підстав позову, включаючи право на укладення мирової угоди, отримання рішень, ухвал, постанов та їх оскарження. Для надання вказаних послуг замовник видає виконавцю довіреність, в якій детально відображає зміст повноважень та юридичних дій.
Також за змістом вказаного п. 1.4 додаткової угоди від 26.12.2007р. замовник надає дозвіл виконавцю на свій розсуд визначати при стягненні заборгованості з боржника замовника як він має здійснювати стягнення: від імені замовника, чи від свого імені, але при цьому у випадку стягнення виконавцем в ході виконання цього договору з боржників замовника заборгованості на свою користь все отримане (як на добровільній підставі, так і за судовим рішенням або у виконавчому провадженні) підлягає передачі замовнику. 
Строк дії вказаного договору аутсорсингу за пунктом 4.2 визначено сторонами до 01 листопада 2012р. Додатковою угодою № 2 від 01 листопада 2012р. до договору № 1.07 від 01.11.2007р., в пункт 4.2 внесено зміни та викладено у наступній редакції: «договір набирає чинності з дня його підписання сторонами на строк до 02 листопада 2013р. У випадку, якщо не пізніше 1 місяця до закінчення дії договору жодна із сторін не повідомить про припинення його дії другу сторону, він вважається продовженим на тих же умовах на строк, який встановлено при укладенні договору».
Таким чином, у ПАТ КБ «ПриватБанк» є всі повноваження на пред`явлення позовів від свого імені та за довіреністю ПриватБанку щодо заборгованості боржників Акцент-Банку з подальшим переданням отриманого боргу Акцент-Банку.
На підставі ст.141 ч.13 ЦПК України у зв`язку із скасуванням рішення суду першої інстанції, частковим задоволенням позові і вимог апеляційної скарги понесені сторонами судові витрати зі сплати судового збору підлягають перерозподілу пропорційно частці задоволених вимог кожної сторони і з урахуванням принципу взаємозаліку з Банка га користь відповідачки підлягають стягненню 2 231, 89 грн. судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст.374, 376, 381 ЦПК України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Жовніренко Ірини Володимирівни задовольнити частково.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2019 року по цій справі скасувати.
Позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № ZPCOAR57540013 від 29.07.2008 у розмірі 22 337, 60 доларів США (двадцять дві тисячі триста тридцять сім доларів США 60 центів), із яких: за тілом кредиту 17 748, 27 доларів США, за відсотками 3 338,87 доларів США, пені 1 250, 36 доларів США.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 2 231, 89 грн. (дві тисячі двісті тридцять одну гривню 89 коп.) компенсації судових витрат зі сплати судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови. 
Повний текст постанов складено 26 лютого 2020 року.
Головуючий І.В.Кочеткова
Судді: А.В.Дашковська
О.М.Кримська