ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року	  м. Одеса	Справа № 915/1304/19	
Південно-західний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєляновського В.В., суддів: Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

при секретарі - Лук`ященко В.Ю.

за участю представників:
від позивача: Бортик Р.О.
від відповідача: Хорошев В.В.
від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні  в м. Одесі
апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Кандидатової Ольги Олександрівні
на рішення господарського суду Миколаївської області від 23.09.2019, суддя в І інстанції Олейняш Е.М., повний текст якого складено 03.10.2019 в м. Миколаєві
у справі №  915/1304/19
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Корабел"
до відповідача фізичної особи-підприємця Кандидатової Ольги Олександрівні
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Миколаївська міська рада
про зобов`язання повернути торгове місце та стягнення коштів в сумі 11 665,60грн.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Корабел" звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовом до фізичної особи-підприємця Кандидатової Ольги Олександрівни, в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову просило суд: 
- зобов`язати фізичну особу-підприємця Кандидатову О.О. повернути торгове місце № 4, загальною площею 20,86 кв.м. на території ринку ГП ГО БК "Корабел" по вул. 6 Слобідській, 81 у м. Миколаєві;
- стягнути з фізичної особи-підприємця Кандидатової О.О. неустойку в розмірі 11 665,60 грн. 
Позовні вимоги з посиланням на ст. 43, 284 ГК України, ст. 16, 764, 785 ЦК України обґрунтовувалися тим, що відповідачем не виконано умови укладеного між сторонами договору оренди торгового місця №4 від 01.03.2018р., зокрема обов`язку щодо повернення об`єкта оренди після припинення дії договору.
Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 03.07.2019 до участі у справі в якості  третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено Миколаївську міську раду.
Рішенням господарського суду Миколаївської області від 23.09.2019 року позов задоволено. Зобов`язано ФОП Кандидатову О.О. повернути ТОВ "Будівельна компанія "Корабел" торгове місце № 4, загальною площею 20,86 кв.м. на території ринку ГП ГО БК "Корабел" по вул. 6 Слобідській, 81 у м. Миколаєві. Стягнуто з ФОП Кандидатової О.О. на користь ТОВ "Будівельна компанія "Корабел" 11 665,60 грн. неустойки та 3 842 грн. витрат по сплаті судового збору.
Судове рішення мотивовано тим що, оскільки укладений між сторонами договір оренди припинився закінченням строку його дії (протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо продовження дії договору на новий строк, викладені у листах, надісланих орендарю), а відповідачем у справі не повернуто орендодавцю майно відповідно до положень законодавства та умов договору, то позовні вимоги про зобов`язання повернути позивачу спірне торгове місце є обґрунтованими, як і вимога про стягнення неустойки у сумі 16 449 грн. 60 коп., що передбачено ст. 785 Цивільного кодексу України.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ФОП Кандидатова О.О. звернулася до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій  просить його скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Скаржник вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, незаконним, ухваленим без врахування всіх обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на те, що  після зміни предмета позову у справі обидві вимоги вже заявлені майнового характеру, при цьому пред`явлення таких вимог за формою та порядком мало відповідати ст. 162, 163, 164 Господарського процесуального кодексу України, але заява позивача даним вимогам не відповідає, оскільки позовні вимоги про повернення майна у розумінні змісту даної статті є майновою вимогою, тобто судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового характеру.
Так, позивачем, в порушення приписів Господарського процесуального кодексу України, не було подано до суду письмову заяву, яка за формою і змістом узгоджена із ст. 162 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у ст. 164 Господарського процесуального кодексу України. Позивач не надав доказів грошової оцінки та визначення вартості спірного майна, яке він вимагає повернути, що позбавляє можливості розрахувати ціну позову. Із врахуванням зміни предмета позову, а фактично - збільшенням позовних вимог, позивачем не сплачено судовий збір, докази такої сплати не надані суду. В порушення приписів ст. 162 Господарського процесуального кодексу України, позивачем не дотримані й інші вимоги, що в даний час перешкоджає розгляду справи.
Також скаржник зазначає, що він завжди добросовісно виконував та виконує умови укладеного між сторонами договору, позивач приймав орендну плату, жодного листування між сторонами не велося. При цьому, 28.02.2018 року позивач повідомив відповідача про припинення (закриття) ринку з 01 березня 2019 року, цим же повідомленням сповістив про продовження договірних відносин до 28 лютого 2019 року, проте додаткову угоду підписати не пропонував. Одночасно й не сповістив про звернення до органів місцевого самоврядування щодо забезпечення іншим торговельним місцем, з огляду на що скаржник вважає, що він користується об`єктом оренди у відповідності до укладеного Договору, належним чином виконує його умови, то у позивача відсутні підстави для його розірвання, та відсутні підстави для звернення до суду із даною позовною заявою.
Скаржник також зауважує, що незважаючи на умови укладеного між сторонами договору, говорити про те, що "мова йде виключно про договірні правовідносини між сторонами" є помилковим. Звуження підходу до розгляду даної справи, що полягало у розгляді правовідносин лише через призму положень Цивільного кодексу України про найм (оренду) майна, призвело до порушень прав відповідача, як фізичної особи - підприємця, що здійснює господарську діяльність на ринку.
Так, відповідно до п. 7 Положення про основні вимоги до організації діяльності продовольчих, непродовольчих та змішаних ринків суб`єкт господарювання за рік до початку проведення робіт з реконструкції (переобладнання, модернізації) та закриття ринку повідомляє про це підприємців, які провадять торговельну діяльність на території ринку, та подає до органу місцевого самоврядування заяву про необхідність забезпечення таких підприємців іншими торговельними місцями. Проте, в порушення припису спеціальної норми права, що регулює правовідносини між сторонами, за рік до закриття ринку Заява від позивача на адресу органа місцевого самоврядування про необхідність забезпечення відповідача (підприємців) іншими торговими місцями не подана і до позовної заяви не додається. Умову, за яку ринок може бути закрито, а це забезпечення підприємців іншими торговельними місяцями, не дотримано.
Щодо стягнутої судом першої інстанції неустойки, відповідач зазначає, що сторони користувалися виключно практикою "мовчазної згоди" щодо пролонгації договору тривалий час, багато років Договір продовжувався саме в такому порядку, і позивач навіть не обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що станом до 04.01.2019 року він надсилав заперечення проти продовження Договору оренди відповідачу із вимогою повернення об`єкта оренди до 01.01.2019 року. Стягуючи неустойку, суд начебто бере до уваги, що позивачем направлено на адресу відповідача повідомлення від 04.01.2019 року, в якому він вимагав в термін до 24.01.2019 року визначитися: або підписати додаткову угоду до договору оренди про продовження строку оренди до 28.02.2019 року; або звільнити об`єкт оренди (за наявності такого) і вивезти все належне відповідачу майно. Якщо у відповідача було право до 24.01.2019 року прийняти рішення про підписання додаткової угоди або звільнити об`єкт оренди, як зазначав позивач, то є незаконним покладання судом на відповідача відповідальності у вигляді неустойки за цей час, з 01 січня, враховуючи положення ст. 549, 550 Цивільного кодексу України, ст. 230, 232 Господарського кодексу України.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. 
Позивач зазначає, що під час подачі позовної заяви, ним було сплачено 3 842 грн. судового збору за дві позовні вимоги: немайнового характеру (виселення) та майнового характеру (стягнення неустойки), як це передбачено ст. 6 Закону України «Про судовий збір». У подальшому, позивачем було подано заяву про зміну предмету позову, згідно якої, позивач просить суд зобов`язати відповідача повернути торгове місце та стягнути з відповідача неустойку. При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 163 ГПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Правовідносини щодо витребування майна врегульовані ст. 387 Цивільного кодексу України, згідно якої, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Таким чином, право на витребування майна виникає, у разі заволодіння даним майном іншою особою незаконно, без будь-яких правових підстав.
Водночас, у спірних правовідносинах, як зазначає позивач, відповідач володів та користувався торговим містом на підставі договору оренди, однак, після закінчення строку його дії, не виконує передбачений ст. 785 Цивільного кодексу України обов`язок з повернення торгового місця. Тобто, позовні вимоги про витребування майна та про зобов`язання повернути майно є різними за своєю правовою природою, і тому не є тотожними.
Оскільки, як зауважує позивач, п. 2 ч. 1 ст. 163 Господарського процесуального кодексу України не передбачає визначення ціни позову у позовах про зобов`язання повернути майно, то дана позовна вимога є немайновою, а тому, розмір судового збору за позовну вимогу про зобов`язання повернути торгове місце був правомірно визначений, як за позов немайнового характеру.
Безпідставними, на думку позивача, є посилання на ухвалу Верховного Суду від 04.03.2019р. по справі № 923/441/18, оскільки, в силу ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковими для врахування є правові висновки, викладені у саме у постановах Верховного Суду. Крім того, правовий висновок в ухвалі Верховного Суду від 04.03.2019 року по справі № 923/441/18 стосується позовних вимог саме про витребування майна власником за віндикаційним позовом, а не зобов`язання повернути майно після закінчення строку дії договору оренди.
Стосовно поновлення спірного договору оренди, позивач зауважує, що судом було вірно встановлено, що 04.01.2019 року позивачем направлено поштою на адресу відповідача повідомлення, в якому позивач повідомляє про свої заперечення щодо автоматичного продовження укладеного договору оренди торгового місця і продовження використання об`єкту оренди після закінчення строку оренди. В зв`язку з цим, позивач вимагав в термін до 24.01.2019 року або підписати додаткову угоду до договору оренди про продовження строку оренди до 28.02.2019 року; або звільнити об`єкт оренди (за наявності такого) і вивезти все належне відповідачу майно, яке знаходиться в об`єкті оренди, сплативши за весь строк фактичного використання торгового місця орендну плату та компенсацію витрат за спожиту електроенергію. Оскільки на вказане повідомлення відповідачем не було надано відповіді, запропонований проект додаткової угоди також не був відповідачем підписаний, то, виходячи з положень ст. 764 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України та п. 6.2. Договору оренди, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що Договір оренди торгового місця вважається припиненим з 31.12.2018 року.
Безпідставними є також і посилання відповідача на порушення п. 7 Положення про основні вимоги до організації діяльності продовольчих, непродовольчих та змішаних ринків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 2009 р. № 868 (далі - Положення №868), оскільки ст.ст. 763,764,785 ЦК України (який має вищу юридичну силу відносно Положення №868), встановлено строковість договору найму, надано право орендодавцю в односторонньому порядку заперечувати проти поновлення договору найму та встановлений для наймача обов`язок з негайного повернення майна у разі закінчення строку договору найму.
Пункт 7 Положення №868 регулює правовідносини з реконструкції та закриття ринку, однак, не регулює порядок припинення орендних правовідносин у зв`язку з закінченням строку дії договору оренди.
Тобто, пункт 7 Положення №868 підлягав застосуванню до спірних правовідносин лише за умови, якби позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди, з підстав закриття ринку (ст. 652 ЦК України).
Крім того згідно з п.п. 8 п. «а» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», організація місцевих ринків, ярмарків у містах належить до повноважень виконавчих органів міських рад, однак, матеріали справи не містять рішення виконавчого органу Миколаївської міської ради про закриття ринку, внаслідок чого, ринок не вважається закритим, і тому безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо порушення порядку закриття ринку. Оскільки, підставою позовних вимог є саме закінчення строку дії договору оренди та заперечення орендодавця проти поновлення договору оренди, то суд першої інстанції правомірно відхилив посилання відповідача на п. 7 Положення № 868.
Щодо стягнення неустойки, позивач вказує, що ст. 783 Цивільного кодексу України зобов`язує наймача негайно повернути орендовану річ у разі припинення договору найму. Судом встановлено, що спірний договір вважається припиненим з 31.12.2018 року, отже, виходячи з вимог ст. 785 Цивільного кодексу України щодо негайного повернення орендованої речі, відповідач був зобов`язаний повернути торгове місце в січні 2019 року, однак вказане зобов`язання відповідач не виконав та продовжує утримувати торгове місце. За таких обставин, судом, на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, було правомірно стягнуто з відповідача неустойку за невиконання обов`язку щодо повернення речі.
Представник Миколаївської міськради підтримав апеляційну скаргу і просив рішення суду скасувати, в позові відмовити, посилаючись на те, що ринок продовжує працювати.
За правилами встановленими ч. 2 ст. 216 ГПК України в судовому засіданні оголошувалася перерва до 06.02.2020р.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї,  вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Статтею 269 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 1.1 статуту, затвердженого рішенням загальних зборів учасників ТОВ "Будівельна компанія "Корабел" (протокол № 5/2017 від 30.06.2017 року), ТОВ "Будівельна компанія "Корабел" створено внаслідок перетворення з Госпрозрахункового підприємства громадського об`єднання "Баскетбольний клуб "Корабел".
Відповідно до передавального акту ТОВ "Будівельна компанія "Корабел" є правонаступником майна, прав та обов`язків Госпрозрахункового підприємства громадського об`єднання "Баскетбольний клуб "Корабел". 
22.12.2011 року між Миколаївською міською радою (орендодавець) та Госпрозрахунковим підприємством громадським об`єднанням "Баскетбольний клуб "Корабел" (орендар) було укладено договір оренди землі № 8516, за умовами якого Миколаївська міська рада на підставі рішення від 20.10.11 за № 10/30 передала, а ГПГО "Баскетбольний клуб "Корабел" прийняло в оренду земельну ділянку для обслуговування будівель та споруд по вул. Комсомольській, 81/Заводський район/. Строк дії договору до 19.10.2019 року.
У наступному, виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було видано ГП ГО БК "Корабел" дозвіл на розміщення на території об`єктів благоустрою будівель і споруд соціально-культурного, побутового, торговельного та іншого призначення, а саме: на розміщення ринку для реалізації транспортних засобів і номерних агрегатів з режимом роботи з 8:00 до 16:00.
Отже, ТОВ "БК "Корабел" є суб`єктом господарювання, що має право на користування земельною ділянкою, на якій розташовані об`єкти торгівлі (торговельні місця), та організовує та/або забезпечує  створення належних умов для провадження торговельної діяльності підприємцями. 
01.03.2018 року між ГП ГОБК "Корабел" (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Кандидатовою О.О. (орендар) було укладено договір оренди торгового місця № 4. 
Відповідно до п. 1.1 договору, його предметом є торгове місце № 4 загальною площею 20,86 кв. метрів (з них основна -    5,46 кв. метрів, додаткова -  15,40 кв. метрів), що розташоване на території ринку ТОВ БК "Корабел", за адресою: 54055, м. Миколаїв, вул. 6-а Слобідська 81 (далі - об`єкт оренди) та надається орендодавцем у тимчасове користування орендареві для провадження торгової діяльності.
Згідно з п. 1.2 договору об`єкт оренди знаходиться у нестаціонарній споруді, право користування на яку має орендодавець.
Відповідно до п. 1.4 договору орендар набуває право користування об`єктом оренди з дня підписання договору.
За умовами п. 3.2 договору орендар зобов`язаний, зокрема, не здійснювати без письмової згоди орендодавця перебудову, добудову та перепланування об`єкта оренди.
Відповідно до п. 5.2 договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з п. 6.1 договору, його укладено строком на 10 (десять) місяців та він діє з " 01" березня 2018 р. до " 31" грудня 2018 р. включно.
Пунктом 6.2 договору передбачено, що договір може бути автоматично продовжено, якщо орендар продовжує користуватися об`єктом оренди після закінчення строку дії договору за умови відсутності протягом одного місяця заперечень орендодавця.
Відповідно до п. 6.3 договору, він підлягає автоматичному продовженню на той самий строк і на тих самих умовах, що передбачені договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження договору та індексу інфляції.
Вказаний договір підписано сторонами та скріплено печаткою орендодавця. 
Зазначене в даному договорі торгове місце № 4 було передано орендареві від орендодавця у фактичне користування, що сторонами не заперечується. Місце розташування торгового місця відображено на схемі авторинку.
Судом установлено, що зазначений договір оренди торгового місця у наступному неодноразово продовжувався за мовчазною згодою сторін. Факт користування торговим місцем № 4 за вказаним договором оренди  відповідачем не заперечується.
28.02.2018 року позивачем було повідомлено відповідачку про те, що з 01.03.2019 року діяльність ринку, розташованого за адресою м. Миколаїв, вул. 6-а Слобідська (Комсомольська) 81 буде припинена (закриття ринку) та у зв`язку з припиненням діяльності ринку дію укладеного договору оренди торгового місця може бути продовжено не більше ніж до 28.02.2019 року. Факт отримання відповідачкою повідомлення підтверджується її підписом на зворотній стороні повідомлення.
Судом також встановлено, що позивач звертався до Миколаївського міського голови із листом вих. № 19 від 04.06.2018 року, в якому повідомив про своєчасне повідомлення підприємців про планове закриття ринку, укладення договору про співробітництво з ТОВ "Комавто", яке має намір організувати авторинок за адресою вул. 7 Слобідська, 70/1 та готове забезпечити торговими місцями орендарів з ринку, що закривається.
Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради листом від 26.07.2018 року № 17-3134 повідомило про заборону розміщення ринків за адресою вул. 7 Слобідська, 70/1, оскільки земельна ділянка, що розташована за вказаною адресою, належить до території промислових підприємств.
04.01.2019 року позивач надіслав відповідачеві повідомлення № 1/1, в якому повідомив про свої заперечення щодо автоматичного продовження укладеного договору оренди торгового місця і продовження використання об`єкту оренди після закінчення строку оренди. У зв`язку з цим, а також з огляду на припинення діяльності (закриття) ринку з 01.03.2019 року, позивач вимагав в термін до 24.01.2019 року: або підписати додаткову угоду до договору оренди про продовження строку оренди до 28.02.2019 року; або звільнити об`єкт оренди (за наявності такого) і вивезти все належне відповідачу майно, яке знаходиться в об`єкті оренди, сплативши за весь строк фактичного використання торгового місця орендну плату та компенсацію витрат за спожиту електроенергію. Факт надсилання цього повідомлення підтверджується копіями опису вкладення та фіскального чеку.
16.01.2019 року позивач надіслав відповідачеві вимогу № 2/1 про повернення об`єкта оренди та сплату неустойки, в якій знову зазначив, що заперечує щодо автоматичного продовження укладеного договору оренди торгового місця і виклав вимогу до 24.01.2019 року звільнити об`єкт оренди та повернути його за актом приймання-передачі. Факт надсилання цієї вимоги підтверджується описом вкладення з поштовим штемпелем.
При цьому, позивач повернув відповідачу сплачену орендну плату за січень 2019 року в сумі 1458,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1175 від 15.01.2019 року із призначенням платежу "повернення помилково перерахованих грошових коштів у зв`язку з закінченням дії договору оренди. Квитанція № СВ01020757 ФОП    Кандидатова О.А.», листом ПАТ «Банк «Восток» від 26.04.2019 року, банківською випискою по рахунку №  НОМЕР_1 з 01.01.2019 року по 26.04.2019 року.
04.02.2019 року відповідачем було направлено на адресу позивача лист, в якому зазначено, що враховуючи той факт, що він продовжує користування предметом оренди, здійснює господарську діяльність на території авторинку, на цьому торговому місці розташоване майно підприємця у вигляді споруди, товарно-матеріальні цінності, обладнання та інше майно, та впродовж одного місяця після закінчення строку дії договору позивач не надав відповідачу письмові заперечення, то договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах. Крім того, в листі відповідач просив надати реквізити поточного банківського рахунку станом на 2019 рік для сплати орендної плати. Факт направлення листа від 04.02.2019 року підтверджується поштовою накладною.
Доказів звільнення відповідачем торгового місця ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи не надано.                        
Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача до господарського суду з даним позовом. 
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом частини першої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Статтею 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
У відповідності до статі 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Згідно з частиною першою статті 763 цього Кодексу договір найму укладається на строк, встановлений договором.
За змістом частини першої статті 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Відповідно до частин першої статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу або у стані, який було обумовлено в договорі. 
Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач відповідно до умов укладеного договору та норм чинного законодавства повідомив відповідача про відсутність наміру продовжувати дію договору листами від 04.01.2019р. та 16.01.2019р., які були отримані останнім, а отже він припинив свою дію з 31.12.2018р., оскільки протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо продовження дії договору на новий строк. 
З огляду на те, що договір оренди було припинено, а також враховуючи те, що доказів повернення орендованого майна відповідачем не надано, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги ТОВ "Будівельна компанія "Корабел" про зобов`язання фізичної особу-підприємця Кандидатової О.О. повернути йому торгове місце № 4, загальною площею 20,86 кв.м. на території ринку ГП ГО БК "Корабел" по вул. 6 Слобідській, 81 у м. Миколаєві.
При цьому, ч. 2 ст. 785 ЦК України передбачено, що у разі невиконання наймачем обов`язку щодо повернення речі наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.
Зважаючи на встановлення судом обставин припинення дії договору оренди з 31 грудня 2018 року та неповернення відповідачем об`єкта оренди, а саме торгового місця № 4, загальною площею 20,86 кв.м. на території ринку ГП ГО БК "Корабел" по вул. 6 Слобідській, 81 у м. Миколаєві, колегія суддів погоджується з  висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за період з січня 2019 по квітень 2019 в сумі 11665,60 грн.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що після зміни предмета позову обидві вимоги є майнового характеру, що позивач не надав доказів грошової оцінки та визначення вартості спірного майна, яке він вимагає повернути, у зв`язку з чим, позивачем не сплачено судовий збір в належному розмірі, з огляду на  таке. 
Так, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 162 та п. 2 ч. 1 ст. 163 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову,   якщо позов підлягає грошовій оцінці.  Ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
Правовідносини щодо витребування майна врегульовані ст. 387 Цивільного кодексу України, згідно якої, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Таким чином, право на витребування майна виникає, у разі заволодіння даним майном іншою особою незаконно, без будь-яких правових підстав.
Судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування майна у позадоговірних зобов`язаннях  (у тому числі в зв`язку з вимогами, заснованими на положеннях ч. 5 ст. 216, ст. 1212 Цивільного кодексу України тощо), - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру (п. 2.2.1. роз`яснень постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7).
Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 по справі № 907/9/17).
Натомість, як зазначено вище, відповідач володів та користувався торговим місцем на підставі договору оренди, однак, після закінчення строку його дії, не виконав передбачений ст. 785 Цивільного кодексу України обов`язок з повернення торгового місця, в зв`язку з чим спір між сторонами виник саме внаслідок невиконання відповідачем зобов`язання за договором оренди, тобто не з позадоговірних відносин, внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Корабел" заявило позовну вимогу про спонукання відповідача до виконання умов договору шляхом повернення позивачу торгового місця № 17 (п. 3.2. договору оренди), що є вимогою немайнового характеру.
Наведене переконливо свідчить про помилкове ототожнення скаржником поданого позову в цій справі з вимогою майнового характеру (витребування майна з чужого незаконного володіння), яку може заявити тільки власник майна або інша належна особа.
Доводи апеляційної скарги в частині порушення позивачем п. 7 Положення про основні вимоги до організації діяльності продовольчих, непродовольчих, та змішаних ринків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2009 року № 868,  колегія суддів відхиляє, оскільки в даному випадку спірні правовідносини виникли саме через невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди, а статтями 763, 764, 785 Цивільного кодексу України встановлено строковість договору найму, надано право орендодавцю в односторонньому порядку заперечувати проти поновлення договору найму та встановлений для наймача обов`язок з негайного повернення майна у разі припинення договору найму.
Тобто, п. 7 Положення № 868 підлягав би застосуванню до спірних правовідносин лише за умови, якби позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди з підстав закриття ринку (ст. 652 Цивільного кодексу України).
Таким чином, негативні для відповідача наслідки, пов`язані з припиненням орендних правовідносин, є звичайним ризиком, пов`язаним із веденням підприємницької діяльності (ст. 42 Господарського кодексу України).
Безпідставним також є посилання на ст. 43 Конституції України, оскільки, дана стаття поширюється на осіб - найманих працівників, які працюють за трудовим договором.
Неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при вирішенні даного спору по суті, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому доводи скаржника в цій частині не приймаються до уваги.
Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Місцевим господарським судом при прийнятті рішення було дотримано вказаних принципів та забезпечено сторонам справедливий судовий розгляд, взято до уваги інтереси учасників справи та почуто їх, що відповідає вимогам ГПК України та п. 1 ст. 6 Конвенції.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (рішення у справі "Серявін та інші проти України", пункт 58). 
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування рішення місцевого суду відсутні.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку  ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги в сумі 5763 грн. покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 253, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 23 вересня 2019 року у справі № 915/1304/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Кандидатової Ольги Олександрівні - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повна постанова складена 10.02.2020.

Головуючий  суддя:                                                            Бєляновський В.В.

Судді:                                                                                     Богатир К.В.   

                                                                                                      Мишкіна М.А.