Постанова 
іменем України
19 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 320/3304/16
провадження № 51-3427км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючої                                                             ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
засудженого                                               ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
прокурора                                                   ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скаргизасудженого ОСОБА_5 та  його захисника ОСОБА_6 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 червня 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 квітня 2019 року щодо 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
уродженця м. Харковата жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочинів, передбаченихч. 3 ст.15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 червня 2018 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_5 було засуджено до  покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК – на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК – на строк 7 років. На  підставі ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Ухвалено стягнути із засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_9 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.
Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні незакінченого замаху на крадіжку, вчинену за попередньою змовою групою осіб, поєднану з  проникненням у житло, та  незакінченого замаху на умисне вбивство, заобставин, детально викладених у  вироку.
Як убачається зі змісту вироку, суд установив, що 09 лютого 2016 року близько 10:50 у під`їзді № 5 будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_10 , діючи повторно, за  попередньою змовою групою осіб, спільно з ОСОБА_11 , маючи умисел на  проникнення у квартиру АДРЕСА_3 з метою крадіжки, задопомогою заздалегідь заготованого лома пошкодили замок у дверях і відкрили їх. Однак, зрозумівши що за  їхніми діями спостерігає мешканець сусідньої квартири ОСОБА_12 , який через вхідні двері висловив застереження, вимушено покинули місце злочину,не виконавшивсіх дій, які вважали необхідними для доведення умислу до кінцяз причин, що не залежали від їхньої волі. Надалі близько 11:00 на першому поверсі під`їзду № 5 ОСОБА_13 , з метою подолання дій ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,спрямованих на  його затримання, маючи умисел на  вбивство, із близької відстані із револьвера «СКАТ-1РК» калібру 9ммР.А. № НОМЕР_1 вистрелив в обличчя ОСОБА_9 , однак, через активний опір потерпілого, який встиг відвести руку засудженого, куля не влучила в ціль. Після цього ОСОБА_5 було затримано.
Вимоги касаційнихскарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах з доповненнями до них засуджений ОСОБА_13 та його захисник ОСОБА_6 , просять на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), скасуватизгадані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, скаржники наводять доводи, суть яких зводиться до неповноти судового розгляду. Зазначають, що місцевий суд упереджено здійснив провадження, адже у  судових засіданнях суддя висловлював свою позицію щодо дій обвинувачених, спотворив у вироку показання свідка ОСОБА_12 , та занаявності підстав для закриття кримінального провадження не зробив цього. Крім того,за  твердженням сторони захисту, матеріали провадження не містять доказів винуватості ОСОБА_5 , відсутні докази щодо вартості майна, яке могло бути викраденим. Також захисник вважає, що дії ОСОБА_5 можуть бути кваліфіковані за ст. 129 КК, а  не  за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 цього Кодексу.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений ОСОБА_13 та його захисник підтримали подані касаційні скарги, а прокурор заперечив проти їх задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено воскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чиіншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК визначено підстави для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції. На будь-яких інших підставах, окрім зазначених у цій нормі, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
Засуджений та його захисник у своїх касаційних скаргах,за їх змістом, посилаються на  неповноту судового розгляду, по суті заперечують правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, достовірність окремих доказів, тоді як  їх  перевірка в силу ст. 433 КПК доповноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Як убачається з матеріалів провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушеньзроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та  перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних в  судовому засіданні обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , потерпілих ОСОБА_14 і ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , експертів ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ; фактичних даних, що містяться у протоколах слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 і ОСОБА_12 , протоколах огляду місця події від 09, 20 та 24 лютого 2015  року, висновку судово-балістичної експертизи від 19 квітня 2016 року, висновках експертів № 93 і № 269, а також на підставі інших досліджених доказів, зміст яких детально викладено у вироку. 
Доводи, викладені в касаційній скарзі, про добровільну відмову від вчинення крадіжки не можна визнати прийнятними. У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показав, що,  коли обвинувачені намагалися проникнути в  сусідню квартиру, він їх застеріг голосно крикнувши, після чого вони одразу побігли по сходинкам донизу. Те, що ОСОБА_13 чув застереження свідка підтверджується даними протоколу слідчого експерименту, в ході якого було з`ясовано, що на майданчику, де розташовані квартири, чутно звуки, які виходять з квартири свідка. Таким чином, характер умисних дій ОСОБА_5 , які полягали у пошкодженні дверного замка з метою проникнення у житло, у їх поєднанні з обставинами про які зазначив свідок, а також подальшою поведінкою засудженого переконливо доводять наявність умислу засудженого на вчинення крадіжки з проникненням у житло, який не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі. А тому, твердження у касаційних скаргах про наявність добровільної відмови є необґрунтованими, оскільки відповідно до положення ст. 17 КК, добровільною відмовою є остаточне припинення особою за своєю волею готування до  злочину або замаху на злочин, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення злочину до кінця.
Не знайшли свого підтвердження і доводи, викладені в касаційних скаргах, щодо неправильної кваліфікації діяння ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК.
За матеріалами справи, ОСОБА_13 , будучи допитаний як обвинувачений у судовому засіданні не заперечувавфакту здійснення ним пострілів револьвером у потерпілого під час намагання останнім його затримати. При цьому, ОСОБА_13 також зазначив про свою обізнаність щодо правил користування згаданою зброєю, зокрема заборону направляти револьвер у ділянку тіла людини на відстані ближче ніж 5 м. Водночас, згідно з показаннями потерпілих, свідка, які детально розповіли про обставини події ОСОБА_13 цілився потерпілому в голову на відстані близько 30 см, коли потерпілий відхилив руку ОСОБА_5 в сторону, пролунав постріл, внаслідок якого куля пролетіла повз лівого вуха ОСОБА_9 . Крім того, експерт ОСОБА_17 підтвердив, що внаслідок пострілу з такої відстані могла настати смерть потерпілого. Беручи до уваги зазначені показання та письмові докази, наявні в  матеріалах провадження, врахувавши застосування зброї ОСОБА_11 , механізм пострілів, те, що зброя була направлена в обличчя людинина короткій відстані після того як  протиправні дії ОСОБА_5 щодо спроби відкрити квартиру були викриті, суд дійшов обґрунтованого висновку про спрямованість умислу ОСОБА_5 саме на умисне вбивство.
При цьому місцевий суд на підставі наведених доказів обґрунтовано визнав, що   ОСОБА_13 припинив свої дії лише внаслідок активного опору потерпілого ОСОБА_19 та  активних дій ОСОБА_14 та ОСОБА_16 . 
У цьому кримінальному провадженні показання потерпілих та свідків отримано в  порядку, визначеному законом, вони не суперечать іншим зібраним доказам та  є  конкретними. Тому суд не мав підстав не довіряти потерпілим та свідкам, а їхні показання в силу ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, які правомірно було покладено в основу вироку.
За таких обставин з урахуванням установленої судом сукупності фактів, що належать до предмета доказування у провадженні, винні дії ОСОБА_5 обґрунтовано отримали юридичну оцінку за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, а доводи про протилежне у касаційних скаргах є неспроможними.
Правових підстав для перекваліфікації діяння ОСОБА_5 з ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК на ст. 129 цього Кодексу, як про це вказує захисник, колегія суддів не вбачає.
Твердження в касаційних скаргах  про порушення судом ст. 373 КПК не ґрунтуються на матеріалах справи та спростовуються технічними записами судових засідань за 2017 рік, відповідно до яких докази покладені в основу вироку були безпосередньо досліджені судом.
Призначене засудженому покарання є справедливим, відповідає його меті й  загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК.
Вирок місцевого суду не  суперечать вимогам ст. 370 КПК.
Крім того, доводи щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 та законності його засудження за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, перевірялись апеляційним судом, який, належним чином умотивувавши своє рішення, залишив вирок місцевого суду без змін, а заявлені апеляційні вимоги – без задоволення.
Ухвала апеляційного суду не  суперечать вимогам ст. 419 КПК.
Також не можна визнати прийнятними посилання сторони захисту на упередженість суду, адже згідно зтехнічними записами судових засідань за 2016 – 2019 роки ніхто з учасників кримінального провадження клопотання про відвід суддів з такої підстави не заявляв.
Істотних порушень норм права, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що йдеться в касаційних скаргах, судом касаційної інстанції не встановлено.
Тому подані касаційні скарги задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 червня 2018  року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 квітня 2019 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скаргизасудженого ОСОБА_5 тайого захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                                  ОСОБА_20 ’єва