Постанова 
Іменем України 
 
13 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 489/3461/16-ц
провадження № 61-2476св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», 
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2016 року у складі судді Тихонової Н. С. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 11 серпня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 у борг 65 800,00 грн зі сплатою 15 % річних та кінцевим строком повернення 10 серпня 2013 року. Цільове призначення кредиту - придбання автомобіля. 
 
З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 11 серпня 2006 року між ПАТ «Укриббанк» та ОСОБА_1 укладений договір застави транспортного засобу - автомобіля «Chevrolet Aveo», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
 
08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, до переліку яких також входить кредитний договір від 11 серпня 2006 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
 
Згідно з рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року № 181 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» з 05 жовтня 2015 року та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк».
 
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору від 11 червня 2006 року станом на 22 червня 2016 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 54 585,10 грн, з яких тіло кредиту - 34 727,80 грн, проценти - 19 647,92 грн, пеня - 209,38 грн. 
 
На підставі викладеного ПАТ «Дельта Банк», в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», просило суд стягнути на користь банку кредитну заборгованість у розмірі 54 585,10 грн. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 серпня 2006 року у розмірі 54 585,10 грн, а саме: тіло кредиту - 34 727,80 грн, проценти - 19 647,92 грн та пеню - 209,38 грн. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з метою погашення кредитної заборгованості було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль «Chevrolet Aveo», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та перераховано на рахунок банку 32 000,00 грн. 30 листопада 2012 року ці грошові кошти було зараховано у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк». Оскільки сума заборгованості є більшою від вартості реалізованого заставного майна, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість станом на 22 червня 2016 року у розмірі 54 585,10 грн.
 
Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Ленінського районного суду  м. Миколаєва від 27 жовтня 2016 року залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, внаслідок неналежного виконання боржником  умов кредитного договору станом на 08 грудня 2011 року утворилася заборгованість у розмірі 61 317,00 грн. Після реалізації заставного транспортного засобу у листопаді 2012 року сума боргу була зменшена на вартість реалізованого майна у розмірі 32 000,00 грн. Докази того, що позичальник у подальшому належним чином виконував умови кредитного договору, у матеріалах справи відсутні. З урахуванням зазначеного суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову банку у повному обсязі. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.    
 
Касаційна скарга мотивована тим, що всі його зобов`язання за кредитним договором від 11 серпня 2006 року були забезпечені заставою транспортного засобу - автомобіля «Chevrolet Aveo», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .  20 серпня 2010 року він прийняв  рішення № 2 про припинення своєї підприємницької діяльності та звернувся із відповідною заявою про порушення справи про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10 березня 2011 року затверджено реєстр вимог кредиторів фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та визнано грошові вимоги ПАТ «УкрСиббанка» у розмірі 52 721,61 грн за кредитним договором від 11 серпня 2006 року № 11026709000. Після реалізації предмета застави грошові кошти у розмірі 32 000,00 грн були зараховані у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Дельта Банк». З урахуванням зазначеного суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та дійшли передчасного висновку про те, що реалізація предмета застави не припиняє кредитні правовідносини між сторонами, та безпідставно стягнули кредитну заборгованість, нараховану після реалізації предмета застави.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Ленінського районного суду Миколаївської області.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 серпня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 у борг 65 800,00 грн зі сплатою 15 % річних та кінцевим строком повернення 10 серпня 2013 року. Цільове призначення кредиту - придбання автомобіля. 
 
З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 11 серпня 2006 року між ПАТ «Укриббанк» та ОСОБА_1 укладений договір застави транспортного засобу - автомобіля «Chevrolet Aveo», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
 
20 серпня 2010 року ФОП ОСОБА_1 прийняв рішення № 2 про припинення підприємницької діяльності.
 
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 14 вересня 2010 року ФОП ОСОБА_1 визнано банкрутом та порушено ліквідаційну процедуру. 
 
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 10 березня 2011 року затверджено реєстр вимог кредиторів ФОП ОСОБА_1 до якого включено вимоги ПАТ «УкрСиббанка» на суму 52 721,61 грн за кредитним договором від 11 серпня 2006 року № 11026709000.
 
08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу права вимоги за кредитними договорами, до переліку яких також входить кредитний договір від 11 серпня 2006 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 13 березня 2012 року здійснено заміну кредитора ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк».
 
Згідно з рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року № 181 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» з 05 жовтня 2015 року та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк».
 
Після реалізації предмета застави - транспортного засобу автомобіля «Chevrolet Aveo», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 30 листопада 2012 року грошові кошти у розмірі 32 000,00 грн були зараховані у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним 11 серпня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що після реалізації предмета застави борг перед банком за кредитним договором від 11 серпня 2006 року не було погашено у повному обсязі, у зв`язку із чим станом на  22 червня 2016 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 54 585,10 грн, з яких тіло кредиту - 34 727,80 грн, проценти - 19 647,92 грн, пеня - 209,38 грн. 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Згідно із частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. 
 
Так, за змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
 
Статтею 1 Закону України «Про заставу», статтею 572 ЦК України установлено, що застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
 
Якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 591 ЦК України).
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, то він має право отримати від боржника суму, якої не вистачає (решту суми). Звернення стягнення на предмет застави не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання недоотриманих сум. 
 
Разом із цим, суди не звернули увагу на те, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
 
Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати пені є додатковим до основного.
 
Кредитний договір від 11 серпня 2006 року укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 на строк до 10 серпня 2013 року. Тобто у межах строку кредитування - до 10 серпня 2013 року включно, позичальник повинен був  повертати банку кредит і сплачувати проценти. Починаючи з 11 серпня 2013 року, він зобов`язаний, незалежно від пред`явлення вимоги позивачем, повернути всю суму заборгованості за договором.
 
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
 
Разом із цим, перевіряючи правильність наданого банком розрахунку заборгованості, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що банк продовжував нараховувати проценти за користування кредитними коштами після спливу строку кредитування, що суперечить викладеним вище нормам закону. 
 
Оскільки суд апеляційної інстанції не встановив усі фактичні обставини справи, не перевірив розрахунок кредитної заборгованості, наданий банком, не дослідив, на покриття яких саме складових кредитної заборгованості були зараховані грошові кошти, отримані від реалізації предмета застави, не з`ясував період, за який підлягають стягненню з боржника проценти з урахуванням того, що дія кредитного договору закінчилася 10 серпня 2013 року, то колегія суддів вважає, що він дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог кредитора у повному обсязі. Встановлення цих обставин є необхідним для ухвалення законного рішення у цій справі. 
 
У силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.
 
Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
При новому розгляді справи суду необхідно врахувати вищевказане і правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2016 року скасувати та справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                            І. А. Воробйова 

                                                                                                                        Б. І. Гулько 

                                                                                                                        Р. А. Лідовець

                                                                                                                        Ю. В. Черняк