УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 325/1421/18
провадження № 51-748ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2020 року. 
Суть питання
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії рішення апеляційного суду, ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2020 року подане захисником заперечення на апеляційну скаргу прокурора на вирок Приазовського районного суду Запорізької області від 15 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_5 , суд визнав фактично апеляційною скаргою і повернув, оскільки вона подана після закінчення строку на апеляційне оскарження. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням захисник звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вищезазначену ухвалу апеляційного суду. 
Обґрунтовуючи свої вимоги захисник посилається на те, що він у поданому запереченні на апеляційну скаргу висловив свою незгоду щодо доводів прокурора та подав клопотання про виправдання обвинуваченого, з огляду на викладені заперечення.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доступ до правосуддя є одним із основоположних принципів верховенства права, гарантований Конституцією та законами України ( ст. 129 Конституції України, ст. 7,  24 КПК України). Відповідно до цих норм, кожному гарантується право на оскарження судових рішень.
У Рішенні Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012 зазначено що, право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій.
Конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізовано.  
Апеляція – це спеціальна форма звернення до апеляційного суду, який є вищою інстанцією, що переглядає рішення судів першої інстанції. Реалізація права на апеляційне оскарження рішення суду здійснюється шляхом подання апеляційної скарги, яка має відповідати вимогам ст. 396 КПК України, у межах строку, передбаченого на апеляційне оскарження, визначеного ст. 395 цього Кодексу.
Згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга може бути подана на вирок суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Правило дотримання тридцятиденного строку для подання апеляційної скарги має на меті гарантувати правову визначеність і забезпечити, щоб кримінальні провадження розглядалися впродовж розумного часу, не змушуючи зацікавлених осіб перебувати у стані невизначеності. При цьому це правило надає сторонам кримінального провадження достатній строк для роздумів, у межах якого вони зобов`язані (мають право) вчинити процесуальну дію, чітко визначити свої аргументи та окреслити висловлену правову позицію.
Проте, сторона захисту цим правом у визначений законом строк не скористалась. 
Як видно з доданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, прокурор, не погоджуючись з постановленим стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 вироком місцевого суду від 15 листопада 2019 року, у межах передбаченого процесуальним законом строку, звернувся до суду з апеляційною скаргою. На цю апеляційну скаргу захисником було подано заперечення, в якому він висловлював доводи щодо неповноти судового розгляду, неправильно наданої оцінки доказам та істотних порушень судом вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із чим ставив вимогу про ухвалення судом апеляційної інстанції виправдувального вироку стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 . Тобто, захисником наводилися доводи, які не стосувалися мотивів апеляційної скарги прокурора.
Верховний Суд зазначає, що апеляційна скарга – це процесуальний документ, яким сторона по справі оскаржує рішення суду першої інстанції, до апеляційного суду. Апеляційна скарга має відповідати вимогам ст. 396 КПК України, зокрема, в ній має бути зазначено, в чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення, а також викладені вимоги особи, яка подає скаргу.
Особи, вказані у ст. 393 КПК України, мають право подати до суду апеляційної інстанції заперечення на апеляційну скаргу. Вимоги до змісту заперечень на апеляційну скаргу є вичерпними та містяться у ст. 402 КПК України. Так, зокрема, учасник кримінального провадження, що подає заперечення, відповідно до п. 5 ч. 2 вказаної статті, має його обґрунтувати виключно щодо змісту і вимог апеляційної скарги.
Таким чином, законодавець чітко визначає, що у запереченнях на апеляційну скаргу вказуються доводи щодо змісту і вимог саме апеляційної скарги поданої іншою стороною кримінального провадження, а не оскаржуваного судового рішення.
Всупереч наведеному, сторона захисту в поданому запереченні на апеляційну скаргу прокурора висловила доводи щодо постановлення судом виправдувального вироку, які не стосувалися вимог апеляційної скарги прокурора, а по суті були самостійними доводами, якими заперечувалася законність вироку місцевого суду. Тобто, захисник фактично підмінив правовий інститут подачі апеляційної скарги на заперечення на апеляційну скаргу, що є неприпустимим.
Також доводи захисника про те, що положеннями п. 6 ч. 2 ст. 402 КПК України передбачена, на його думку, можливість подачі клопотання про виправдання обвинуваченого, Верховний Суд вважає не обґрунтованими, оскільки зазначена норма регулює право особи, яка подає заперечення на апеляційну скаргу, заявити клопотання, які пов`язані саме з організацією проведення апеляційного розгляду.
З огляду на викладене, апеляційний суд правильно встановив, що надане стороною захисту заперечення є апеляційною скаргою, яка подана поза межами строку на апеляційне оскарження і повернув її на підставі положень ст. 399 КПК України. 
Верховний Суд погоджується із таким рішенням апеляційного суду, оскільки воно відповідає вимогам кримінального процесуального закону. Крім того, Верховний Суд також зауважує на тому, що оскаржуване рішення апеляційного суду не перешкоджає захиснику подати нові заперечення проти апеляційної скарги прокурора, в якій навести мотиви своєї незгоди з його апеляційною скаргою.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовити у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 29 січня 2020 року. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                    ОСОБА_3