Дата документу 14.01.2020 Справа № 315/1714/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №315/1714//18        Головуючий у 1 інстанції: Ярош С.О.
Провадження № 22-ц/807/382/20        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» січня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горова Яна Олександрівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на частку в нерухомому майні та визнання договору дарування недійсним, 

ВСТАНОВИВ:

В грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на частку в нерухомому майні та визнання договору дарування недійсним.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 11.06.2006 року вона перебувала у близьких стосунках з ОСОБА_2 , проживала на той час у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_1 працювала в м. Гуляйполе , відповідач ОСОБА_2 працював дільничним інспектором Гуляйпільського РВ ГУМВС України і обслуговував с. Новозлатопіль Гуляйпільського району Запорізької області.
Вона з ОСОБА_2 вирішили придбати будинок, ОСОБА_2 отримав кредит в ТОВ «Авангард», який погашався зі спільного бюджету, 14.11.2007 року сторони придбали будинок АДРЕСА_2 , який оформили на відповідача, вона з середини липня 2008 року переїхала спільно проживати з відповідачем.
11.11.2011 року вона з ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який 22.05.2018 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області було розірвано.
У вересні 2018 року із отриманого нею листа з вимогою про виселення вона дізналася про те, що 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_2 відповідач подарував своєму брату ОСОБА_3 , на її думку, з метою уникнути поділу спільного майна.
На підставі зазначеного просила встановити факт спільного проживання її з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу у період з 01.08.2008 року по 10.11.2011 року включно, визнати за нею право спільної сумісної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2, визнати недійсним договір дарування 1/2 частки будинку АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 11.04.2018 року приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горовою Я.О., стягнути з відповідачів на її користь судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 2114,40 грн.

Ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 08 травня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Горову Я.О.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу в період з 01.08.2008 року по 10.11.2011 року.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, збільшення вартості спірної квартири, неправильне застосування норм ст.ст. 57, 62 СК України, ст. 234 ЦК України, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивач визнала, що з 11.06.2006 року до 01.08.2008 року спільно не проживала з ним, під час придбання нерухомого майна не перебував у шлюбі, спільно ні з ким не проживав, спільне господарство не вів.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 263 ЦПК України і оцінив всі надані сторонами докази на ґрунті всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього їх дослідження, а також оцінив належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відобразив в рішенні результати оцінки доказів.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами свої вимоги стосовно спільного проживання в період придбання житла, позивач не заперечувала, що спірна 1/2 частина будинку була придбана особисто відповідачем ОСОБА_2 14.11.2007 року, що підтверджується договором купівлі-продажу частини житлового будинку, та реєстрацією в Державному реєстрі правочину, при цьому позивач визнала, що в період з 11.06.2006 року до 01.08.2008 року вона мала близькі стосунки з відповідачем, але вони не проживали однією сім`єю. 

З таким висновком погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 листопада 2007 року між відповідачем та  ОСОБА_6 був укладений договір купівлі - продажу частини житлового будинку, посвідчений нотаріусом Гуляйпільської державної нотаріальної контори Запорізької області, за умовами якого ОСОБА_6  продав, а ОСОБА_2  придбав за 8 000 гривень 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 . Право власності на нерухоме майно було зареєстровано в КП «Імпульс» Пологівської районної ради 21.11.2007 року за № 11369871 (а.с.36-37).

Згідно з п.3 договору купівлі - продажу від 14 листопада 2007 року, продавець одержав від покупця зазначену суму готівкою повністю до підписання цього договору та будь-яких претензій, які б стосувалися розрахунків за продану частину житлового будинку, до покупця не має.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до заяви від 07.11.2007 року з метою придбання житлового будинку ОСОБА_2 отримав позику в розмірі 10 000 грн. від ТОВ «Авангард», яку зобов`язався погасити до 31 грудня 2008 року (а.с.25, 29-33). 

За приписами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета докачування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За приписами ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. 

Відповідно до ч.1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Частинами 1-2, 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того. що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

За положеннями ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Аналізуючи вищенаведені норми матеріального права слід дійти висновку, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

За змістом нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця...».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена Верховним судом України у справах № 6-1568цс16, № 6-399цс17. 

Отже для визнання майна, придбаним чоловіком та жінкою під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також придбаного подружжям, належить довести наявність двох складових одночасно: придбання майна під час спільного проживання; джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця.

Судом встановлено та не спростовано сторонами, що періодом спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу сторін є період з 01.08.2008 року по 10.11.2011 року. 

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірне нерухоме майно, яке придбане відповідачем 14 листопада 2007 року до спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 , а тому положення ст.74 СК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

За приписами ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 4 ст.334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державної реєстрації, виникають з дня такої реєстрації. 

До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість ) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. 

Враховуючи, що 11.04.2018 року при укладанні з ОСОБА_3 договору дарування 1/2 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Горовою Я.О., відповідач діяв відповідно до положень ст.41 Конституції України, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права. 

 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

Отже, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків. 

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення
Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 17 січня 2020 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова