Номер провадження: 22-ц/813/2003/20 
Номер справи місцевого суду: 522/14159/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/14159/18

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи: 
    - позивач – ОСОБА_1 , 
- відповідач - Військово-медичний клінічний центр Південного регіону,

    розглянувши у передбаченому статтею 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення шкоди,за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Домусчі Л.В. о 16 годині 37 хвилині 05 вересня 2019 року, повний текст рішення складено 16 вересня 2019 року,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним уточненим у лютому та червні 2019 року позовом, в якому остаточно просить: 1) скасувати наказ № 153 від 16.07.2018 року начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону по стройовій службі про її звільнення; 2) поновити її на роботі на раніше займаній посаді завідувача неврологічного кабінету – лікаря-невропатолога відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-клінічної допомоги; 3) зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону виплатити їй заробітну плату за вимушений прогул на роботі, починаючи з 23.06.2018 року по теперішній час; 4)зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону виплатити їй відшкодуванняморальної шкоди у розмірі – 40 000,00 грн.; 5) зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону виплатити їйматеріальну компенсацію за взяту позику в розмірі – 20 000,00 грн..
ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що свою трудову діяльність у Військово-медичному клінічному центру Південного регіону (далі – ВМКЦ ПР) вона розпочала у 2003 році та до 23.06.2018 року працювала на посаді завідувача неврологічного кабінету – лікаря-невропатолога відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-клінічної допомоги. 23.06.2018 року наказом ВМКЦ ПР по стройовій частині її було звільнено з посади за п. 3 ст. 40 та п. 1 ст. 43-1 КЗпП України. 
Вважає, що даний наказ було прийнято з порушенням трудового законодавства. Її звільнення здійснено за п. 3 ст. 40 та п. 1 ст. 43-1 КЗпП України - за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором. А саме, ніби-то вона ухилялась від огляду хворих та проводила неякісний медичний огляд хворих, систематично запізнювалась на роботу. Підставою звільнення став наказ начальника центру від 20.04.2018 року №166 про накладення на неї догани, про яку їй стало відомо тільки після звільнення. Ніхто їй про догану не повідомляв.
Позивачка посилається на те, що зареєстрована та проживає в протилежній частині міста, дуже далеко від місця роботи, а саме за адресою - АДРЕСА_1 , звідки складно добиратись до місця роботи. Їй необхідно більше години часу на дорогу, щоб дістатися на роботу. Траплялися випадки, коли позивачка та інші лікарі запізнювались на роботу через форс-мажорні випадки, коли на дорозі, яка з`єднує Суворівський район м. Одеси з іншою частиною міста, відбувається аварія та рух по цій дорозі майже зупиняється на декілька годин. Саме у таких випадках і відбувались її запізнення на роботу, так само як і інших лікарів. Однак, дисциплінарне стягнення було накладене тільки на позивачку.
Позивачка вважає, що оскільки п. 3 ст. 40 КзПП України передбачає систематичність невиконання працівником покладених на нього обов`язків, але вона свої трудові обов`язки виконує у повному обсязі, раніше до дисциплінарної відповідальності не притягувалась, пацієнти задоволені якістю її лікарських послуг. 
Позивачка зазначає, що відповідне службове розслідування стосовно дисциплінарної відповідальності через її запізнення на роботу не проводилось. Її не повідомляли про таке дисциплінарне розслідування. 22.06.2018 року, повертаючись додому з роботи, у позивачці погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим вона знаходилась на лікарняному з 23.06.2018 року. В цей день був виданий наказ про звільнення ОСОБА_1 , про який вона дізналась 16.07.2018 року, коли повернулась з лікарняного.
ОСОБА_1 посилається також на те, що вона є інвалідом ІІ групи, тому відповідно до ст. 172 КзПП України, яка регламентує застосування праці осіб з інвалідністю, у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноваженого ним орган покладається обов`язок встановити на її прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці. Позивачка зазначає, що зверталась до керівництва з усним проханням про встановлення їй пільгових умов та скороченого графіку праці, але її прохання ігнорувались та їй приходилось працювати у повному об`ємі та без пільг.
Наступною підставою позову позивачка зазначає те, що має двох дітей - ОСОБА_2 , 1997 року народження, яка перебуває на її утриманні, та неповнолітню - ОСОБА_3 , 2006 року народження, яка теж перебуває на її утриманні. Позивачка розлучена із своїм чоловіком за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.04.2018 року. Від чоловіка позивачка отримує аліменти на утримання дітей у розмірі 25% його доходу. Вважає, що її звільнення було незаконно, посилаючись на ст. 184 КЗпП України, якою звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.
ОСОБА_1 також зазначає, що через звільнення її матеріальне становище суттєво погіршилось, тому вона була вимушена взяти кошти в позику у своєї матері на проживання для себе та утримання дітей у загальному розмірі – 20 000 грн., оскільки вона разом з дітьми була залишена без коштів на існування. 
Позивачка зазначає, що незаконними діями щодо її звільнення та ускладненням трудових умов Військово-медичний клінічний центр Південного регіону наніс моральну шкоду у вигляду душевних страждань, зміни умов її проживання та необхідності вживати додаткові заходи щодо цього. Враховуючи глибину страждань, тривалість порушення її трудових прав відшкодування моральної шкоди становить - 40 000,00 грн. (а. с. 1 – 3, 164 – 167).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.08.2018 року прийнято до провадження та відкрито провадження по цивільній справі у спрощеному позовному проваджені.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2018 року провадження у справі закрито (головуючий суддя Абухін Р.Д.).
18.09.2018 року представником ОСОБА_1 – ОСОБА_4 було подано апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 17.09.2018 року про закриття провадження.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 06.12.2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково. 
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07.09.2018 року про закриття провадження у справі скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена на суддю Домусчі Л.В..
Ухвалою суду від 27.12.2018 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі з призначенням підготовчого засідання.
28.01.2019 року до суду надійшов відзив ВМКЦ ПР на позовну заяву, відповідно якого відповідач у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що у своїх позовних вимогах ОСОБА_1 просить суд скасувати наказ начальника ВМКЦ ПР від 23.06.2018 року по стройовій частині про її незаконне звільнення, але цей наказ по стройовій частині стосується не тільки ОСОБА_1 .. Крім того, позивачка не вказує не тільки номер наказу, а й номер пункту наказу, що стосується безпосередньо ОСОБА_1 .. Пункт 5 наказу начальника ВМКЦ ПР по стройовій частині від 23.06.2018 року №136 щодо звільнення ОСОБА_1 був скасований пунктом 6 начальника ВМКЦ ПР по стройовій частині від 16.07.2018 року №153, копію якого отримав представник позивачки в залі судового засідання 06.09.2018 року. Таким чином, пункт 5 наказу начальника МКВЦ ПР від 23.06.2018 року №136 по стройовій частині щодо звільнення ОСОБА_1 , який оскаржує позивачка, на час подання позовної заяви був скасований, тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі (а. с. 83 – 85).
По суті справи представник відповідача зазначив, що підставою звільнення ОСОБА_1 , як зазначено в п. 6 наказу начальника ВМКЦ ПР від 16.07.2018 року № 153, стало систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором (ухилення від огляду хворих та неякісний медичний огляд хворих, систематичне запізнення на роботу).
Порушення трудової дисципліни лікарем-невропатологом ОСОБА_1 мало систематичний характер, що підтверджується службовим розслідуванням, яке було проведено офіцером групи морально-психологічного забезпечення лейтенантом ОСОБА_5 на підставі наказу начальника ВМКЦ ПР від 12.04.2018 року № 159 в період з 12.04.2018 по 20.04.2018 року. За результатами службового розслідування за порушення трудової дисципліни наказом начальника ВМКЦ ПР від 20.04.2018 року №166 ОСОБА_1 оголошено догану. В позовній заяві ОСОБА_1 звертає увагу на те, що про наказ начальника ВМКЦ ПР від 20.04.2018 року №166 їй не було відомо. Таке твердження не відповідає дійсності, так як з матеріалами розслідування та наказом начальника ВМКЦ ПР від 20.04.2018 року №166 позивачка ознайомилася, про що є особистий підпис ОСОБА_1 , а вказаний наказ не оскаржений. В подальшому, на перевірку фактів, які були викладені в рапорті (вх.№3752 від 20.06.2018 року) ТВО начальника клініки АПД підполковника м/с Глухих О.П. була проведена службова перевірка начальником кардіологічної клініки ВМКЦ ПР полковником м/с Селівановим В.В., якою встановлено факт порушення трудової дисципліни працівником ЗС України ОСОБА_1 , про що на ім`я начальника ВМКЦ ПР надана на розгляд доповідна записка від 23.06.2018 року з додатками. На підставі цих матеріалів, за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, керуючись вимогами п. 3 ст. 40, п. 1 ст. 43-1, ст. 139, ст. 147 КЗпП, начальником ВМКЦ ПР було прийнято рішення про застосування до працівника ЗС України ОСОБА_1 стягнення у вигляді звільнення.
Таким чином, ОСОБА_1 була звільнена наказом начальника ВМКЦ ПР від 23.06.2018 року №136 в порядку дисциплінарного стягнення. Про те, що вона з 23.06.2018 року перебувала на лікарняному керівництву ВМКЦ ПР відомо не було, ніяких повідомлень на адресу ВМКЦ ПР про це від позивачки не надходило, на телефонні дзвінки позивачка не відповідала. На адресу ОСОБА_1 були надіслані листи-повідомлення від 23.06.2018 року №2923 та від 26.06.2018 року №2970 про з`явлення позивачки до ВМКЦ ПР для отримання трудової книжки, але листи повернулись без отримання позивачкою.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 16.07.2018 року прибула до ВМКЦ ПР та надала копію листка непрацездатності (рапорти начальника відділення персоналу та стройового вх. №4334, вх.4335 від 16.07.2018), з якого стало відомо, що позивачка в період з 23.06.2018 по 13.07.2018 року знаходилась на лікарняному, тому наказом начальника ВМКЦ ПР від 16.07.2018 року №153 був скасований пункт 5 попереднього наказу №136 від 23.06.2018 року, який оскаржується, відповідно первинних позовних вимог. Витяг з наказу начальника ВМКЦ ПР від 16.07.2018 року №153 ОСОБА_1 також відмовилась отримувати хоча власноруч написала заяву про його отримання (вх.№4313 від 16.07.2018 року) та самостійно 16.07.2018 року після надання до відділення персоналу та стройового ВМКЦ ПР копії листа непрацездатності вибула у невідомому напрямку.
Одночасно комісією ВМКЦ ПР був складений акт (вх. №4324 від 16.07.2018 року) та наданий запит до головного лікаря КН «Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я» про підтвердження факту видачі листка непрацездатності на ім`я ОСОБА_1 ..
Відповідно за адресою реєстрації ОСОБА_1 був направлений лист-повідомлення від 16.07.2018 року №3229 з витягом з наказу начальника ВМКЦ ПР від 16.07.2018 року №153 про звільнення, лист від 19.07.2018 року №3344 та повторно лист-повідомлення від 24.07.2018 року 3396, але ці листи також повернулись до ВМКЦ ПР без отримання позивачкою з невідомих причин.
Черговий лист-повідомлення за адресою проживання ОСОБА_1 був направлений 13.09.2018 року (вих.№4067 від 13.09.2018 року), але позивачка так до ВМКЦ ПР не з`явилася, трудову книжку не забрала, лікарняний лист до бухгалтерії ВМКЦ ПР не надала.
Отже, представник відповідача вважає, що наказ начальника ВМКЦ ПР від 16.07.2018 року №153 є чинним, відповідає вимогам законодавства України. До ОСОБА_1 було застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення у відповідності до статей КЗпП України, підстав для скасування цього наказу не вбачається, тому підстави задоволення позову відсутні.
07.03.2019 року до суду надійшов відзив ВМКЦ ПР на заяву про зміну предмету позову, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Стосовно підстави позову, що звільнення було незаконним оскільки було здійснено в порушення ст. 184 КЗпП, на думку представника відповідача на даний спір ст. 184 КЗпП України не розповсюджується на позивачку, так як у ОСОБА_1 не має жодного із статусів, на які розповсюджується дія цієї статті. Твердження позивачки, що вона є одинокою матір`ю та на її утриманні знаходяться діти спростовується, тим, що вона як розлучена особа отримує від чоловіка аліменти на утримання дітей у розмірі 25% від його доходу, тобто батько приймає участь в утриманні та вихованні дітей. При цьому необхідно мати чітке уявлення про тлумачення поняття «одинока мати». Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 №9, пунктом 9 якої визначено, що одинока матрі це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.
З приводу посилання позивачки про відмову у прохані встановити неповний робочий день, представник відповідача зазначає, що дане твердження жодним чином не доведено, більш того для позивачки були створенні сприятливі умови праці та встановлено неповний робочий день. Так, пунктом 1.2. наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.05.2006 року №319 встановлено скорочений робочий тиждень для лікарів, зайнятих виключно прийомом хворих (33 години на тиждень, тобто 6 год. 36 хв. на день). Розпорядком дня ВМКЦ ПР (додаток №2 до наказу начальника ВМКЦ ПР від 28.12.2016 року №537) встановлено, що завідувач кабінетом – лікар-невропатолог клініки АПД, тобто посаду, яку займала ОСОБА_1 , працює 6 год. 06 хв., тобто на 30 хв. скорочений робочий день від передбаченого. Крім, того початок робочого дня завідувача кабінетом – лікаря-невропатолога клініки АПД визначено на 30 хв. пізніше від загального початку робочого дня, встановленого для інших лікарів клініки АПД, тобто з 09 год 30 хв.. ОСОБА_1 не залучали до цілодобових чергувань та довготривалих відряджень більш, ніж протягом робочого дня.
Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди, представник відповідача вважає, що позивачка не надала жодних доказів про свої моральні страждання, втрати нормальних життєвих зв`язків, які вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Безпідставно, на свій розсуд, позивачкою визначено розмір відшкодування моральної шкоди.
Що стосується позовної вимоги про виплату матеріальної компенсації за взяту позику у розмірі – 20 000,00 гривень, представник відповідача зазначив, що договір позики складений -13.08.2018 року, а позовна заява - 14.08.2019 року. Позивач повинен був надати доказ разом з позовною заявою, або письмово повідомити суд про доказ, який не може бути подано. Також, з договору позики не вбачається та позивачка не доводить, на які саме цілі були позичені кошти, тому цей договір позики взагалі не має ніякого відношення до спору (а. с. 164 – 167).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2019 року закрито підготовче засідання по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
25.06.2019 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог (а. с. 182 – 183), в задоволені якої протокольно було відмовлено на підставі п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України. Представники сторін надали суду свої пояснення по суті спору та оголошено перерву до 03.07.2019 року (а. с. 101 – 102).
03.07.2019р., у зв`язку з неявкою представника позивачки, судове засідання відкладено на 05.09.2019 року. 
У судовому засіданні 05.09.2019 року представник позивачки підтримав позовні вимоги у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяви.
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовної заяви з підстав, викладених у відзиви на позовну заяву та у відзиві на заяву про зміну предмету позову.
У судовому засіданні від 05.09.2019 року протокольно було ухвалено залишити без розгляду заяву від 03.07.2019 року про витребування доказів (а. с. 192 – 194) на підставі ч. 2 ст. 222 ЦПК України.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.09.2019 р. у задоволенні вищезазначеної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наказом начальника Військово-медичного центру південного регіону №166 від 20.04.2018 року за порушення трудової дисципліни відповідно до статті 147 КЗпП ОСОБА_1 , лікарю-невропатологу неврологічного кабінету відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки АПД ВМКЦ ПР, оголошено догану. З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомилась, про що свідчить її підпис на звороті наказу від 02.05.2018 року (а. с. 107-108).
23.06.2018р. ОСОБА_1 було звільнено в порядку дисциплінарного стягнення. Згідно витягу із наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону №13 від 23.06.2018 р. п. 5 ОСОБА_1 звільнено з 23.06.2018 року, відповідно до п. 3 ст. 40 та п. 1 ст. 43-1 КЗпП, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нею трудовим договором (ухилення від огляду хворих та неякісний медичний огляд хворих, систематичні запізнення на роботу) (а. с.130).
Підставою наказу вказано: наказ начальника центру від 20.04.2018р. №166, матеріали службової перевірки з резолюцією начальника центру (вх. №3827 від 23.06.2018 року).
Таким чином, ОСОБА_1 систематично порушувала трудову дисципліну, що стало законною підставою для її звільнення. Посилання позивачки на те, що вона не порушувала систематично дисципліну та її не було притягнуто до дисциплінарної відповідальності раніше спростовуються матеріалами справи. 
Відповідно витягу із наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону №153 від 16.07.2018 року, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 на день звільнення, скасовано пункт 5 наказу від 23.06.2018 №136 про звільнення з 23.06.2018 року ОСОБА_1 Звільнено ОСОБА_1 відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України з 16.07.2018 року (а. с.139).
Підставою наказу вказано: наказ начальника центру від 20.04.2018 р. №166 про накладання догани, матеріали службової перевірки з резолюцією начальника центру (вх. №3827 від 23.06.2018 р.), рапорт начальника відділення персоналу та стройового, листок непрацездатності виданий 13.07.2018 року (а. с. 212 - 216).
    ОСОБА_1  в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
Апелянт вказує на те, що службовим розслідуванням встановлено, що запізнення на роботу сталося у зв`язку зі складностями добиратися до роботи. За запізнення на роботу, яке сталося у квітні 2018 року, вона звільнена у червні-липні 2018 року. Не враховано тривалість її роботи та відсутність дисциплінарних стягнень Не враховано, що вона є інвалідом ІІ групи, розлучена, має двох дітей, фактично вона є одинокою матір`ю, та має право на неповний робочий день. Їй так і не оплачено лікарняний. 
ВМКЦ ПР отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі та копію апеляційної скарги, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку. У відзиві на апеляційну скаргу ВМКЦ ПР просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
    ВМКЦ ПР вказує, що твердження апелянта про неповне з`ясування обставин справи є безпідставним. Разом з відзивами на позов та його уточнення відповідачем були надані усі докази щодо звільнення ОСОБА_1  23.06.2019 року у судовому засіданні відбувся розгляд справи по суті, закінчено з`ясування обставин по справі та досліджені матеріали справи. Додаткових заяв та клопотань від сторін не надійшло. Було оголошено перерву до 03.07.2019 року. У судове засідання, призначене на 03.07.2019 року, позивачка не з`явилася. Електронною поштою, у порушення вимог ст. ст. 84, 182, 189, 197, 222 ЦПК України, надала заяву про витребування оригіналів усіх наданих відповідачем та інших доказів. При цьому, у заяві не вказано у чому саме викликані у неї сумніви щодо наданих відповідачем копій документів. Уточнення позову від 21.06.2019 року подано з порушенням строків, передбачених  п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України. В апеляційній скарзі позивачка повторює обґрунтування позову, які вже були досліджені судом першої інстанції. Позивачка ні у позові, ні в апеляційній скарзі не довела незаконність її звільнення.   
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ст. 274 ЦПК України дана справа відноситься до категорії малозначних.
Таким чином, апеляційна скарга на рішення суду у трудових спорах розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (без їх виклику).
Виходячи з вищевикладеного, справу розглянуто без виклику її учасників та без проведення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні судового рішення, колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннямич. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів суд вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищевказаного висновку про необхідність відмови задоволенні позову ОСОБА_1 .. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (п. 4 ч. 1 ст. 36, п. 3 ч. 1, ч. 3 ст. 40, ст. 149 КЗпП України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права.
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 з 2003 році працювала у Військово-медичному клінічному центрі Південного регіоні на посаді завідувача неврологічного кабінету – лікаря-невропатолога відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-клінічної допомоги.
Наказом начальника Військово-медичного центру південного регіону №166 від 20.04.2018 року, за порушення трудової дисципліни, відповідно до статті 147 КЗпП ОСОБА_1 , лікарю-невропатологу неврологічного кабінету відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки АПД ВМКЦ ПР, оголошено догану. З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомилась, про що свідчить її підпис на звороті наказу від 02.05.2018 року (а. с. 107 - 108).
Дане дисциплінарне стягнення накладено в результаті службового розслідування щодо відсутності протягом 2-х робочих днів ОСОБА_1 на роботі. Встановлено, що працівник 10.04, 11.04 та 16.04.2018 року самоусунулась від виконання функціональних обов`язків, на роботу прибула із значним запізненням, зачинялась в кабінеті, прийом пацієнтів не здійснювала, поводилась неадекватно та агресивно, від медичного обстеження та відповідної допомоги категорично відмовилась. Крім того, ОСОБА_1 з 03.04.2018 року по 16.04.2018 року, відповідно журналу прийому хворих, не здійснювала прийом пацієнтів, у зв`язку з чим хворі обслуговувались у неврологічному та ангіоневрологічному відділеннях. Згідно письмової бесіди начальника ВМКЦ Південного регіону Кальчуком Р.Д. у присутності начальника медичної частини - ОСОБА_6 , начальника клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги - ОСОБА_7 , начальника відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки - Глухих О.П., начальника юридичної служби- Пашутова В.Ю. від 23.04.2018р. ОСОБА_1 пояснила щодо запізнень на робоче місце тим, що вона проживає в Суворівському районі м. Одеси та «пробкою» по дорозі, від проходження обстеження у лікарів відмовляється (а. с. 104 - 105).
23.06.2018р. ОСОБА_1 було звільнено в порядку дисциплінарного стягнення. Згідно витягу із наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону №13 від 23.06.2018 р. п. 5 ОСОБА_1 звільнено з 23.06.2018 року, відповідно до п. 3 ст. 40 та п. 1 ст. 43-1 КЗпП за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нею трудовим договором (ухилення від огляду хворих та неякісний медичний огляд хворих, систематичні запізнення на роботу) (а. с. 130). Підставою наказу вказано: наказ начальника центру від 20.04.2018р. №166 , матеріали службової перевірки з резолюцією начальника центру (вх.. №3827 від 23.06.2018р).
Відповідно матеріалів службової перевірки встановлено систематичні порушення трудової дисципліни 19.06.2018 року та 20.06.2018 року, а саме зазначені обставини описані в доповідній записці від 23.06.2018 року, до якої додані рапорти ТВО начальника клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Південного регіону, начальника відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Південного регіону - полковника м/с Глугих О.П. від 19.06.2018 р. (а. с. 111) та від 20.06.2018 р. (а. с. 125) та рапортів про відсутність на робочому місці з 09 год. 00 хв. до 14 год. 05 хвил. 19.06.2018 р. (хоча їй було дозволено бути відсутній лише до 12 год. 00 хв. з метою отримання у військовому комісаріаті військового квитка), з приводу запізнень пояснень не надала, після початку її роботи від пацієнтів отримані скарги щодо її роботи.
Згідно рапорту ТВО начальника клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Південного регіону, начальника відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Південного регіону - полковника м/с Глугих О.П. від 20.06.2018 р. з приводу порушень ОСОБА_1 трудової дисципліни, начальнику ВМКЦ ПР вказується, що 20.06.2018 р. ОСОБА_1 безпідставно не здійснювала прийом неврологічних хворих, завдяки чому в приміщені клініки утворилась черга, що призвело до конфліктних ситуацій та скарг. ОСОБА_8 особисто, а також полковник м/с ОСОБА_7 , полковник м/с ОСОБА_9 , полковник м/с ОСОБА_10 , полковник ОСОБА_11 , старша сестра КАПД ОСОБА_12 , психолог ОСОБА_13 , працівник ОСОБА_14 намагалися провести з ОСОБА_1 бесіду та з`ясувати ситуацію, що склалася. Жодного пояснення та виправдувального документу від ОСОБА_1 не отримали. Враховуючи таку поведінку непоодиноку просила провести службову перевірку та вжити заходи. У зв`язку з тим фактом що 20.06.2018р. лікар не відповідала на прохання відчинити двері та пояснити чому не ведеться прийом зсередини тривалий час, тому з допомогою столяра було зламано двері та коли прокинулась, то її поведінка викликала у них занепокоєння.
У цьому ж складі осіб складено Акт від 20.06.2018 р., з якого вбачається, що лікар ОСОБА_1 відмовилась надати пояснення щодо відмови хворим у прийомі, неетичної поведінки, лайки та грубого поводження. Від госпіталізації відмовилась з приводу доброго самопочуття. Від консультацій психолога, невропатолога категорично відмовилась (а. с. 119).
Згідно доповідної записки начальника клініки кардіологічної ВМКЦ ПР полковника м/с Селіванова В.В. від 23.06.2018 р. (а. с. 109 - 110) на ім`я начальника ВМКЦ ПР зазначається що ОСОБА_1 19.06.2018 р. та 20.06.2018 р. безпідставно, неодноразово не виконувала службові обов`язки. Відмовляла хворим в огляді, грубо лаялась, чим грубо порушила ст. 139 КЗпП України, у зв`язку з чим просив застосувати до неї дисциплінарне стягнення.
Саме за таке систематичне невиконання службових обов`язків наказом №136 від 23.06.2018 р. ОСОБА_1 було звільнено відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України.
23.06.2018р., 26.06.2018р. на адресу ОСОБА_1 направлено листи з повідомленням про звільнення та необхідністю з`явитися на роботу з метою отримання трудової книжки та підрахунку за вислугу років на пенсію та копію наказу (а. с.131,132).
16.07.2018 р. ОСОБА_15 звернулась до начальника ВМКЦ ПР з письмовою заявою про отримання копію наказу про звільнення (а. с.133).
Згідно Акту від 16.07.2018 р., складеного комісією у складі начальника клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Південного регіону - Бондар І.М., начальника відділення спеціалізованої медичної допомоги клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Південного регіону - полковника м/с Глугих О.П., старшої сестри КАПД ОСОБА_12 , встановлено, що ОСОБА_1 прибула на робоче місце о 09 год. 00 хв., надала листок непрацездатності з 23.06.2018 р. по 13.07.2018 р. Перебувала до 11 год. 00 хв. та віддала ключі і покинула заклад та була відсутня на робочому місці 16.07.2018 р. в період з 11 год. 30 хв. до 16 год. 35хв..
Начальник відділення персоналу та стройового ВМКЦ ПР ОСОБА_16 16.07.2018 р., у зв`язку з перебуванням на лікуванні ОСОБА_1 , подав рапорт щодо скасування п. 5 наказу №136 від 23.06.2018 р. (а. с. 135, 136).
Відповідно витягу із наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону №153 від 16.07.2018 року, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю на день звільнення, скасовано пункт 5 наказу від 23.06.2018 р. №136 про звільнення з 23.06.2018 року ОСОБА_1 та звільнено ОСОБА_1 відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України з 16.07.2018 року (а. с. 139). Підставою наказу вказано: наказ начальника центру від 20.04.2018 р. №166 про накладання догани, матеріали службової перевірки з резолюцією начальника центру (вх. №3827 від 23.06.2018 р.), рапорт начальника відділення персоналу та стройового, листок непрацездатності, виданий 13.07.2018 року.
16.07.2018 р., 24.07.2018 р., 13.09.2018 р. на адресу ОСОБА_1 направлено лист з повідомленням про звільнення та необхідністю з`явитися на роботу з метою отримання трудової книжки та підрахунку за вислугу років на пенсію та копію наказу (а. с. 140, 142, 149).
Між сторонами виникли трудові правовідносини щодо розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.
Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правилами, передбаченими п. 4 ч. 1 ст. 36, п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.
Згідно з частиною 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п`ятим цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Відповідно до ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з ч. 1 ст. 147 КЗпП України належать: догана та звільнення. Звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України - є видом дисциплінарного стягнення.
Згідно роз`яснень, які містяться у п. п. 18, 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», з подальшими змінами та доповненнями, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами твнутрішнього трудового розпорядку.
У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше року. 
За правилами, передбаченими ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 наказом начальника Військово-медичного центру південного регіону №166 від 20.04.2018 року, за порушення трудової дисципліни, була притягнута до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану. З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомилась 02.05.2018 року. Наказом начальника ВМКЦ ПР від 23.06.2018 року №136 в порядку дисциплінарного стягнення ОСОБА_1 була звільнена з роботи. У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю на день звільнення, наказом начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону №153 від 16.07.2018 року скасовано пункт 5 наказу від 23.06.2018 р. №136 про звільнення з 23.06.2018 року ОСОБА_1 та звільнено ОСОБА_1 відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України з 16.07.2018 року.Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду про відмову в задоволенні позову.
Доводи апелянта про те, що адміністрацією не було враховано тривалість її роботи та відсутність дисциплінарних стягнень, службовим розслідуванням встановлено, що запізнення на роботу сталося у зв`язку зі складностями добиратися до роботи, за запізнення накладено дисциплінарне стягнення лише на неї, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 не довела вказані обставини жодними належними доказами. Крім того, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 була притягнута до дисциплінарної відповідальності не лише за запізнення на роботу, а і у зв`язку з тим, що вона не здійснювала прийом хворих, що також не спростовано апелянтом. Колегія суддів вважає, що при застосуванні дисциплінарного стягнення адміністрацією закладу було враховано поведінку працівника, характер допущеного ним порушення трудової дисципліни. 
    Доводи апелянта про те,що за запізнення на роботу, яке сталося у квітні 2018 року, вона звільнена у червні-липні 2018 року, колегія суддів не приймає до у зв`язку тим, що ці доводи не відповідають встановленим по справі обставинам притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності наказами від №166 від 20.04.2018 року та від 23.06.2018 р. №136, який було змінено наказом №153 від 16.07.2018 року. Таким чином, систематичне порушення трудової дисципліни апелянтом не спростовано.
Доводи апелянта про неврахування судом того, що вона є інвалідом ІІ групи, розлучена, має двох дітей, фактично вона є одинокою матір`ю, та має право на неповний робочий день, спростовуються встановленими по справі обставинами про те, що позивачці були створені сприятливі умови праці. Відповідно до п. 1.2. наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25.05.2006 року №319 встановлено скорочений робочий тиждень для лікарів, зайнятих виключно прийомом хворих (33 години на тиждень, тобто 6 год. 36 хв. на день). Розпорядком дня ВМКЦ ПР (додаток №2 до наказу начальника ВМКЦ ПР від 28.12.2016 року №537) встановлено, що завідувач кабінетом – лікар-невропатолог клініки АПД, посаду яку займала ОСОБА_1 , працює 6 год. 06 хв., тобто на 30 хв. скорочений робочий день від передбаченого. Початок робочого дня завідувача кабінетом – лікаря невропатолога клініки АПД визначено на 30 хв. пізніше від загального початку робочого дня, встановленого для інших лікарів клініки АПД, тобто з 09 год. 30 хв.. Крім того, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що вказані обставини не можуть бути поважними причинами запізнень на роботу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не має статусу особи, на яку розповсюджується дія ст. 184 КЗпП України. Вона є розлученою, у дітей є батько, позивачка отримує від останнього аліменти на утримання молодшої дитини у розмірі - 25% від його доходу.
Доводи апелянта щодо не оплати лікарняного колегія суддів відхиляє, оскільки ці обставини не відносяться до предмету спору по даній справі, вказані вимоги не були заявлені у суді першої інстанції те були предметом його розгляду (ч. 6 ст. 367 ЦПК України).
    Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 у суду апеляційної інстанції відсутні. 
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 вересня 2019 року- залишити без змін.

    Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе